ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2689/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від Одеської міської ради – Явченко Д.В.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" – Фатєєва І.В.,
від Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради – Мельничук М.С.,
розглянувши апеляційну скаргу Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 19.01.2026, прийняте суддею Деркач Т.Г., м. Одеса, повний текст складено 20.01.2026,
у справі №916/2689/25
за позовом: Одеської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради
про стягнення 2 244 406,47 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 р. Одеська міська рада звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн", в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно збережені грошові кошти у розмірі 2244406,47 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач здійснював користування земельною ділянкою, яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради, для експлуатації та обслуговування розташованого на цій земельній ділянці та належного Товариству з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" на праві власності нерухомого майна без укладення договору оренди землі та без сплати орендної плати, у зв`язку з чим за період з 01.02.2022 по 31.05.2024 зберіг за рахунок позивача грошові кошти у сумі 2244406,47 грн, які підлягають стягненню на підставі положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 10.07.2025 відкрито провадження у справі №916/2689/25 та залучено Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.01.2026 у справі №916/2689/25 (суддя Деркач Т.Г.) частково задоволено позов; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" на користь Одеської міської ради 1346643,76 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 загальною площею 1,8146 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств за період з 01.02.2022 по 31.05.2024, 20199,66 грн судового збору за позовну заяву та 1514 грн судового збору за заяву про забезпечення позову; у решті позову відмовлено.
Судове рішення мотивоване наявністю у спірних правовідносинах визначених статтею 1212 Цивільного кодексу України умов кондикційного зобов`язання зі сплати відповідачем безпідставно збережених за рахунок позивача грошових коштів у вигляді орендної плати, з огляду на безоплатне використання Товариством з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" протягом спірного періоду відповідної земельної ділянки комунальної форми власності для обслуговування та експлуатації розташованих на ній нежитлових будівель, які належать останньому на праві власності, без укладення договору оренди щодо відповідної земельної ділянки. Поряд з цим, перевіривши наданий позивачем розрахунок безпідставно збережених грошових коштів, місцевим господарським судом встановлено, що під час його виконання безпідставно використано ставку 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, у той час як правомірним у спірних правовідносинах є застосування ставки у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 19.01.2026 у справі №916/2689/25 та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Зокрема, апелянт наголошує на тому, що при здійсненні розрахунку розміру заявлених до стягнення у цій справі безпідставно збережених грошових коштів за фактичне користування земельною ділянкою було правомірно застосовано ставку 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до рішення Одеської міської ради №1267-VI від 20.09.2011 "Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі" та інформаційної довідки Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин №01-13/806 від 16.05.2024, якою за результатами огляду зафіксовано факт використання відповідачем спірної земельної ділянки під складські бази.
У відзиві на апеляційну скаргу №2403/26 від 24.03.2026 (вх.№566/26/Д2 від 25.03.2026) Товариство з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" просить апеляційну скаргу Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 19.01.2026 у справі №916/2689/25 – без змін, посилаючись на відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження обґрунтованості застосування при здійсненні розрахунку безпідставно збережених грошових коштів за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою ставки у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки відповідної ділянки, яка віднесена до земель промисловості і на якій розташовані будівлі та споруди виробничої бази.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 09.03.2026 у справі №916/2689/25 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, а також встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 24.03.2026.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 призначено справу №916/2689/25 до розгляду на 29.04.2026 об 11:00.
У судовому засіданні 29.04.2026 представник Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради підтримав апеляційну скаргу; представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" висловив заперечення проти її задоволення; представник Одеської міської ради вирішення питання щодо можливості задоволення апеляційної скарги залишив на розсуд суду.
Одеська міська рада своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалася, відзив на апеляційну скаргу не надала, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Враховуючи наведені вище положення процесуального закону, докази, додані до апеляційної скарги Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, до уваги колегією суддів не беруться та до розгляду не приймаються, оскільки в силу частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, адже апеляційний перегляд повинен здійснюватися з урахуванням тих документів, які були наявні у матеріалах справи на час постановлення оскаржуваного судового рішення і які суд першої інстанції мав можливість дослідити та оцінити. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що апелянтом взагалі не порушується питання щодо можливості приєднання до матеріалів справи доказів, поданих ним разом зі своєю апеляційною скаргою, та врахування їх при апеляційному розгляді справи №916/2689/25.
Заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №433387518 від 30.06.2025 та №433385947 від 30.06.2025 вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" з 22.05.2019 є зареєстрованим власником нежитлової будівлі загальною площею 18 кв.м, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1837766151101), та нежитлової будівлі загальною площею 1888,3 кв.м, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 109 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1837739751101).
Вищенаведені об`єкти нерухомого майна розміщені на земельній ділянці площею 1,8146 га з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради.
Рішенням Одеської міської ради №4779-VII від 12.06.2019 надано Товариству з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,9000 га за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109 (цільове призначення – для розміщення та експлуатації основних, підсобних, допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств) для експлуатації та обслуговування будівель виробничої бази.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-6812089332020 від 29.07.2020 зазначену вище земельну ділянку було сформовано та зареєстровано 29.07.2020; цільове призначення: 11.03 – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств; категорія земель: землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання земельної ділянки: для експлуатації та обслуговування будівель виробничої бази.
Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси №1252 від 07.08.2020, виданим Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 становила 15876657,73 грн.
Витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок №НВ-5100196722024 від 07.02.2024 підтверджується, що у 2024 році нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 становила 21108465,80 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.02.2023 у справі №916/1766/22, яке набрало законної сили та є чинним, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" на користь Одеської міської ради безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 загальною площею 1,8146 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, у розмірі 673453,97 грн за період з липня місяця 2020 року по січень місяць 2022 року.
Зі змісту зазначеного судового рішення вбачається, що для розрахунку суми безпідставно збережених відповідачем коштів було застосовано ставку у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки з урахуванням цільового призначення земельної ділянки – для експлуатації та обслуговування будівель виробничої бази.
У листі №01-20/224 від 20.11.2023 Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради за результатами розгляду наданого відповідачем проекту землеустрою повідомив останнього про те, що площа земельної ділянки, яка передбачається до відведення, неспівмірна з площею об`єктів нерухомого майна, що знаходиться на цій земельній ділянці, у зв`язку з чим запропонував надати висновок щодо обґрунтування площі земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" на праві власності, а також направив відповідачеві проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для доопрацювання.
16.05.2024 Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради складено інформаційну довідку №01-13/806 стосовно земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, в якій зазначено, що станом на 13.05.2024 на земельній ділянці з кадастровим номером: 5110137600:50:005:0001 площею 1,8146 га за вказаною адресою розташовані будівлі складської бази, при цьому земельна ділянка огороджена парканом, доступ до неї обмежений, а згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно нежитлова будівля загальною площею 18 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105 та нежитлові будівлі загальною площею 1888,3 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 109 належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" на підставі свідоцтв серії САА №444667 від 14.03.2006 та серії САА №444656 від 14.03.2006. Додатками до цієї довідки є план-схема та фотофіксація на 3 аркушах.
Листом №3 від 03.10.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн", підготовленим за результатами виконання листа Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради №01-20/224 від 20.11.2023 щодо доопрацювання проекту землеустрою, направило останньому проект землеустрою для підготовки проекту рішення Одеської міської ради про затвердження проекту землеустрою.
У матеріалах справи міститься копія першої сторінки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн", на якій вказані цільове призначення – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств, а також вид використання – для експлуатації та обслуговування будівель виробничої бази.
02.10.2025 Юридичний департамент Одеської міської ради звернувся до Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради з запитом №2672 щодо надання обґрунтування підстав застосування під час розрахунку суми безпідставно збережених відповідачем коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 загальною площею 1,8146 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, за період з 01.02.2022 по 31.05.2024 ставки у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, враховуючи обставини, встановлені рішенням Господарського суду Одеської області від 23.02.2023 у справі №916/1766/22.
У відповіді Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради №01-19/872 від 24.10.2025, наданій на вищенаведене звернення, вказано, що ним було здійснено огляд земельної ділянки з кадастровим номером: 5110137600:50:005:0001 за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, за результатами якого встановлено, що остання використовується для розміщення будівель складської бази, при цьому відповідно до додатку до рішення Одеської міської ради №1267-VI від 20.09.2011 "Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі" при використанні земельної ділянки для розміщення підприємств торгівлі, зокрема, складських баз, застосовується ставка 5%. Водночас станом на час складання розрахунку безпідставно збережених коштів, який додано в якості доказів до справи №916/1766/22, відповідно до акту обстеження Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради №21-0045-09 від 28.08.2021 на земельній ділянці з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, були розташовані нежитлові будівлі та споруди, які експлуатувалися під виробничо-складський комплекс, при цьому згідно з додатком до рішення Одеської міської ради №1267-VI від 20.09.2011 "Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі" при використанні земельної ділянки для розміщення промисловості застосовується ставка 3%.
Для врегулювання спору у досудовому порядку Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" направлялась вимога №01-13/423 від 08.03.2024 щодо сплати у місячний термін коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, яка була залишена відповідачем без реагування.
Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача, як власника об`єктів нерухомого майна (нежитлових будівель), безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені, за відсутності оформленого договору оренди у розмірі 2244406,47 грн за період з 01.02.2022 по 31.05.2024.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з встановлення обставин наявності у спірних правовідносинах визначених статтею 1212 Цивільного кодексу України умов кондикційного зобов`язання зі сплати відповідачем безпідставно збережених за рахунок позивача грошових коштів у вигляді орендної плати, з огляду на безоплатне використання Товариством з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" протягом вищенаведеного періоду відповідної земельної ділянки комунальної форми власності для обслуговування та експлуатації розташованих на ній нежитлових будівель, які належать останньому на праві власності, без укладення договору оренди щодо відповідної земельної ділянки. Однак, перевіривши наданий позивачем розрахунок безпідставно збережених грошових коштів, судом першої інстанції встановлено, що під час його виконання безпідставно використано ставку 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, у той час як правомірним у спірних правовідносинах є застосування ставки у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про часткове задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
За умовами частини третьої статті 17 Цивільного кодексу України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування здійснюють захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. 
В силу частин першої, другої статті 324 Цивільного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
Відповідно до статей 319, 386 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
За умовами статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини – це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (частина друга статті 4 Земельного кодексу України).
Положеннями статті 12 Земельного кодексу України унормовано, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, у тому числі, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, третьої статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
В силу статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.
Згідно з частинами першою, другою статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується жодним учасником справи, земельна ділянка площею 1,8146 га з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, є власністю територіальної громади міста Одеси та перебуває у комунальній власності.
У частині першій статті 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка – це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
За умовами частин першої-п`ятої та дев`ятої статті 791 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №922/1646/20 та від 04.03.2021 у справі №922/3463/19.
За умовами статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.
Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України реалізуються через право постійного користування або право оренди.
Частиною першою статті 93 і статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).
Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 Земельного кодексу України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
У підпункті 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю – обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності – обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Отже, законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності у користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною першою статті 21 Закону України "Про оренду землі".
Поряд з цим, Земельний кодекс України регламентує перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. Відповідно до частин першої, другої статті 120 цього Кодексу у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація – будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20.
Колегією суддів також враховується, що предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України, статті 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, а також у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17, від 21.01.2019 у справі №902/794/17, від 04.02.2019 у справі №922/3409/17, від 12.03.2019 у справі №916/2948/17, від 09.04.2019 у справі №922/652/18, від 21.05.2019 у справі №924/552/18.
Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.
Саме така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі №925/230/17.
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 05.08.2022 у справі №922/2060/20 виснував, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
Таким чином, апеляційний господарський суд зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" з моменту набуття права власності на нежитлову будівлю загальною площею 18 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105 та на нежитлову будівлю загальною площею 1888,3 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 109 було зобов`язане оформити та зареєструвати речове право на земельну ділянку площею 1,8146 га з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, під будівлями та спорудами належної йому на праві власності нерухомості в порядку вимог статей 123, 128 Земельного кодексу України.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.
Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження здійснення належного оформлення за ним права користування земельною ділянкою площею 1,8146 га з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, у зв`язку з чим Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про користування Товариством з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" вказаною земельною ділянкою комунальної форми власності без достатньої правової підстави.
Доказів сплати відповідачем вартості користування вищенаведеною земельною ділянкою до суду першої інстанції також не надано, а відтак позивач, як власник цієї земельної ділянки комунальної форми власності, наділений правом вимагати стягнення коштів з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" (фактичного користувача), який без достатньої правової підстави за рахунок власника ділянки зберіг у себе кошти, на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.
Орендна плата за користування землею комунальної власності за своїм правовим статусом є обов`язковим платежем, що зумовлює визначення її розміру як відповідно до норм цивільного, земельного законодавства та Закону України "Про оренду землі", так із врахуванням вимог Податкового кодексу України.
В силу підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового Кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки.
За умовами підпункту 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового Кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.
Положеннями пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України унормовано, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
За змістом статті 1 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок – це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.
Згідно з пунктом 14.1.125 статті 14 Податкового кодексу України нормативна грошова оцінка земельних ділянок для цілей розділу XII, глави 1 розділу XIV цього Кодексу – капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
За правилами частини п`ятої статті 5 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується, зокрема, для визначення розміру земельного податку і орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України "Про землеустрій".
Частинами першою, другою статті 20 Закону України "Про оцінку земель" визначено, що за результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація; дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Порядок затвердження технічної документації з оцінки земель визначений статтею 23 Закону України "Про оцінку земель", згідно з положеннями якої технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Протягом місяця з дня надходження технічної документації відповідна сільська, селищна, міська рада розглядає та приймає рішення про затвердження або відмову в затвердженні такої технічної документації. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру. Рішення рад, зазначених у цій статті, щодо технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок набирають чинності у строки, встановлені відповідно до пункту 271.2 статті 271 Податкового кодексу України.
Результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012.
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки – це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.
Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативну грошову оцінку (вартість земельної ділянки), а інформація (дані), визначена у цьому витязі, є обов`язковою під час проведення розрахунку (визначення) орендної плати, суми, яку мав отримати власник земельної ділянки за звичайних умов.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.09.2023 у справі №920/1149/21.
Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності.
Як зазначалося вище, згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси №1252 від 07.08.2020, виданим Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 становила 15876657,73 грн. Поряд з цим, витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок №НВ-5100196722024 від 07.02.2024 підтверджується, що у 2024 році нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 становила 21108465,80 грн.
На офіційному сайті Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру щороку розміщується інформація про значення коефіцієнтів індексації на відповідні роки. Так, за офіційними даними коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки для земель несільськогосподарського призначення у 2021 році – 1,1 (застосовується у 2022 році), у 2022 році – 1,15 (застосовується у 2023 році), у 2023 році – 1,051 (застосовується у 2024 році).
Таким чином, у 2022 році нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 становила 17464323,50 грн, у 2023 році – 20083972,02 грн та у 2024 році – 21108465,80 грн.
При цьому рішенням Одеської міської ради №1267-VI від 20.09.2011 затверджено фіксовані відсотки при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі, які введено в дію 20.09.2011.
Посилаючись на зазначене рішення органу місцевого самоврядування, позивач, враховуючи, що рішенням Одеської міської ради №4779-VII від 12.06.2019 було надано Товариству з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,9000 га за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд, будівельних організацій та підприємств (вид використання – для експлуатації та обслуговування виробничо-складської бази), вказує на те, що фіксований відсоток при визначенні орендної плати за дану земельну ділянку становить 5% від нормативної грошової оцінки як для "підприємств торгівлі: складські бази". На вищенаведеному наполягає і апелянт при зверненні з відповідною апеляційної скаргою, між тим зазначені твердження Південно-західний апеляційний господарський суд вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно з додатком до рішення Одеської міської ради №1267-VI від 20.09.2011 відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки визначається залежно від цільового використання земельної ділянки.
У статті 1 Закону України "Про землеустрій" вказано, що цільове призначення земельної ділянки – це допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення.
Статтею 19 Земельного кодексу України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.
За змістом частин третьої, четвертої статті 20 Земельного кодексу України категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту. При внесенні до Державного земельного кадастру відомостей про встановлення або зміну цільового призначення земельної ділянки належність земельної ділянки до відповідної функціональної зони визначається за даними Державного земельного кадастру. Відомості про цільове призначення земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру.
Колегія суддів вбачає, що відповідно до наявного у матеріалах справи витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-6812089332020 від 29.07.2020 земельна ділянка площею 1,8146 га з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109 належить до категорії земель – землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення із цільовим призначенням земельної ділянки: 11.03 – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств; вид використання – для експлуатації та обслуговування виробничої бази.
В силу частини п`ятої статті 20 Земельного кодексу України класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правила його застосування з визначенням категорій земель та видів цільового призначення земельних ділянок, які можуть встановлюватися в межах відповідної функціональної зони, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зазначені класифікатор та правила використовуються для ведення Державного земельного кадастру і містобудівного кадастру. Віднесення земельних ділянок до певних категорії та виду цільового призначення земельних ділянок має відповідати класифікатору та правилам, зазначеним в абзаці першому цієї частини.
Додатком №59 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012, виступає Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, який охоплює категорію земельної ділянки та у межах неї вид цільового призначення земельної ділянки.
Відповідно до зазначеного Класифікатору за категорією землі, зокрема, відносяться до земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. Серед видів цільового призначення міститься 11.03 – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств.
Додатком №60 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012, є Класифікатор видів функціонального призначення територій та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок, відповідно до якого територія з видом функціонального призначення: території логістичних центрів, складів та баз співвідноситься із видом цільового призначення 11.03 – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд будівельних організацій та підприємств.
З урахуванням наведених положень, а також відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку щодо категорії та цільового призначення спірної земельної ділянки, колегія суддів зазначає, що остання фактично підпадає під землі промисловості за цільовим використанням, а відтак відповідно до рішення Одеської міської ради №1267-VI від 20.09.2011 застосуванню підлягає відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки 3%, у той час як ставка 5% вказаним рішенням (пункт 10 додатку до рішення Одеської міської ради №1267-VI від 20.09.2011) застосовується до підприємств торгівлі, землі під якими відносяться до іншої категорії та цільового призначення: землі житлової та громадської забудови (03.07).
При цьому доводи скаржника про те, що використання земельної ділянки під складські приміщення автоматично свідчить про її використання для потреб підприємств торгівлі, є помилковими. Сам по собі факт наявності складських будівель або їх використання для зберігання майна не є тотожним здійсненню діяльності у сфері торгівлі у розумінні рішення Одеської міської ради №1267-VI від 20.09.2011. При цьому відповідно до Класифікатора видів цільового призначення земельних ділянок вид 11.03 (для розміщення та експлуатації будівель будівельних організацій та підприємств) охоплює, зокрема, і об`єкти виробничо-складської інфраструктури. Отже, використання частини об`єкта нерухомості як складу саме по собі не змінює належність земельної ділянки до категорії земель промисловості та не свідчить про її віднесення до земель житлової та громадської забудови (03.07), для яких передбачено інший розмір ставки.
Твердження апелянта про те, що цільове призначення спірної земельної ділянки для розміщення підприємств торгівлі було визначено за результатами огляду, про що складено інформаційну довідку №01-13/806 від 16.05.2024, відхиляються колегією суддів, оскільки така довідка лише фіксує суб`єктивне бачення фактичного використання земельної ділянки на певну дату та не є документом, який змінює або встановлює її цільове призначення.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 має визначатися з урахуванням ставки 3% від нормативної грошової оцінки та становить:
-за період з 01.02.2022 по 31.12.2022 – 480268,80 грн (розраховано наступним чином: 17464323,50 грн х 0,03/12 місяців х 11 місяців = 480268,80 грн);
-за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 – 602519,16 грн (розраховано наступним чином: 20083972,02 грн х 0,03/12 місяців х 12 місяців = 602519,16 грн);
-за період з 01.01.2024 по 31.05.2024 – 263855,80 грн (розраховано наступним чином: 21108465,80 грн х 0,03/12 місяців х 5 місяців = 263855,80 грн).
Отже, загальний розмір неотриманих коштів за користування відповідачем земельною ділянкою з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 у період з 01.02.2022 по 31.05.2024 становить 1346643,76 грн (розраховано наступним чином: 480268,80 грн + 602519,16 грн + 263855,80 грн = 1346643,76 грн).
Визначення розміру безпідставно збережених коштів із застосуванням ставки 3% від нормативної грошової оцінки відповідає принципу правової визначеності, оскільки ґрунтується на офіційних даних Державного земельного кадастру щодо цільового призначення земельної ділянки. Використання інших підходів, зокрема, на підставі фактичного використання, яке не підтверджене належними та допустимими доказами, створювало б правову невизначеність та можливість довільного визначення розміру плати.
Застосування ставки 3% відповідає не лише формальним даним кадастру, але й принципу пропорційності, оскільки забезпечує баланс між інтересами територіальної громади щодо отримання плати за користування землею та обов`язком відповідача сплачувати таку плату у розмірі, який об`єктивно відповідає правовому режиму земельної ділянки. Натомість застосування ставки 5% за відсутності належних правових підстав призвело б до необґрунтованого покладення на відповідача підвищеного фінансового тягаря.
За таких обставин, беручи до уваги те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Ідріс Констракшн" є законним власником нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці комунальної форми власності з кадастровим номером 5110137600:50:005:0001 площею 1,8146 га за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 105, 109, та фактичним користувачем вказаної земельної ділянки, який не оформив право користування останньою у встановленому законом порядку, а також враховуючи те, що внаслідок використання відповідачем вищевказаної земельної ділянки без укладення договору оренди землі територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради позбавлена можливості отримати дохід у розмірі недоотриманої орендної плати, що має наслідком порушення охоронюваних законом прав та інтересів позивача щодо неодержаного майна у розмірі орендної плати за землю, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь Одеської міської ради безпідставно збережених грошових коштів у розмірі 1346643,76 грн.
Посилання скаржника на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 у справі №40/27523/24 не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки зазначене судове рішення не містить преюдиційних у розумінні статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставин, які підлягали б врахуванню під час розгляду цієї справи і свідчили про незаконність або необґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, тим більше, що в силу частини сьомої вищенаведеної норми процесуального закону правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 19.01.2026 у справі №916/2689/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 19.01.2026 у справі №916/2689/25 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 30.04.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук