ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 926/2264/22	
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б.,
Якімець Г.Г.,

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
розглянув апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» б/н від 23.12.2025
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.12.2025, суддя Гурин М.О., м. Чернівці, повний текст рішення складено 05.12.2025
у справі №926/2264/22
за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» 
до відповідача приватного підприємства «Буковина Трек» 
про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 73 080,00 грн,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог позивача 
20.06.2022 приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до приватного підприємства «Буковина Трек» про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 73 080,00 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 27.08.2014 в м. Бар відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки MAN TGL 12.180 BB н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , який перебував у трудових відносинах з приватним підприємством «Буковина Трек». Причиною ДТП стало те, що ОСОБА_1 керуючи автомобілем MAN TGL 12.180 BB н.з. НОМЕР_1 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 після чого залишив місце пригоди, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_2 померла. Вироком Барського районного суду Вінницької області у справі №125/2310/15-к від 20.05.2019 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч.1 ст. 135 ч.2 ст. 286 Кримінального кодексу України. Крім того, судом стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» страхового відшкодування у розмірі 73 080,00 грн. Далі позивач зазначає, що враховуючи наявність укладеного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс №АІ 6588319) та на підставі зібраних документів до позивача перейшло право вимоги відшкодування шкоди з відповідача, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки водій відповідача після спричинення ДТП залишив місце пригоди, позивач просить на підставі підпункту «в» підпункту 38.1.1 п.38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодувати позивачу матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 73 080,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 02.12.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності наявності у позивача права регресної вимоги та відсутності належних доказів, які підтверджують підстави та розмір такої вимоги.
Суд зазначив, що відповідно до статей 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який здійснив страхову виплату, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, у межах фактичних витрат. Водночас реалізація такого права можлива лише за умови належного підтвердження факту відповідальності боржника та розміру заподіяної шкоди.
Як встановлено судом першої інстанції, страхове відшкодування було виплачено позивачем на підставі вироку Барського районного суду Вінницької області від 20.05.2019 у справі №125/2310/15-к (провадження №1-кп/125/3/2018), яким було визначено вину особи та вирішено цивільні позови потерпілих із встановленням розміру шкоди.
Разом з тим, зазначений вирок скасовано ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28.11.2019 із призначенням нового розгляду, а за результатами нового розгляду ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 17.12.2024 кримінальне провадження закрито на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності, при цьому цивільні позови потерпілих залишено без розгляду.
З огляду на положення частин 4, 5 статті 75 Господарського процесуального кодексу України суд першої інстанції дійшов висновку, що у цьому випадку преюдиціальне значення мають обставини скасування вироку Барського районного суду Вінницької області від 20.05.2019 та залишення без розгляду цивільних позовів потерпілих, що свідчить про відсутність судового рішення, яке набрало законної сили та встановлює як факт відповідальності особи за завдану шкоду, так і її розмір.
Також місцевий господарський суд вказав, що позивачем не надано жодного доказу наявності рішення суду у порядку цивільного судочинства за позовами потерпілих про відшкодування матеріальної та моральної шкоди із визначенням відповідної суми такого відшкодування.
За таких обставин місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність належних правових підстав для заявлення регресної вимоги, оскільки не доведено у встановленому законом порядку відповідальність відповідача та розмір збитків, що відповідно до принципу змагальності сторін і розподілу обов`язку доказування є підставою для відмови у задоволенні позову.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи
24.12.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшла апеляційна скарга приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» б/н від 23.10.2025 на рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.12.2025 у справі №926/2264/22, в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.12.2025 та прийняте нове рішення, яким позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» задоволити та стягнути із приватного підприємства «Буковина Трек» 73 080,00 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу.
Скаржник вказує, що однією із підстав відмови у задоволенні позовних вимог позивача, крім закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, місцевий господарський суд зазначив залишення без розгляду цивільних позовів потерпілих, які були задоволені вироком Барського районного суду Вінницької області від 20.05.2019 та на підставі яких ПрАТ «СГ «ТАС» здійснило страхові виплати потерпілим.
Натомість, позивач вважає, що обов`язок позивача щодо виплати страхового відшкодування виникає з факту настання страхового випадку – дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої заподіяно шкоду життю та/або здоров`ю потерпілого. Такий обов`язок є наслідком дії спеціального закону та не ставиться у залежність від встановлення вини конкретної особи у вчиненні ДТП, оскільки відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки має об`єктивний характер. Отже, за наявності страхового випадку та заподіяння шкоди життю чи здоров`ю потерпілих позивач був зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування в межах, визначених законом, незалежно від наявності вироку суду.
08.01.2026 до Західного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» від відповідача- приватного підприємства «Буковина Трек» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.12.2025 залишити без змін.
Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2025 справу №926/2264/22 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» б/н від 23.10.2025 на рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.12.2025 у справі №926/2264/22 та призначено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції
01.08.2014 між ПрАТ «СГ «ТАС» та Іноземним підприємством «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів AI/6588319 (надалі – поліс) за умовами якого, забезпеченим транспортним засобом є грузове авто MAN TGL 12.180 BB д.н. НОМЕР_2 .
27.08.2014, близько 21 год. 20 хв., ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки MAN TGL 12.180 BB, д.н. НОМЕР_2 , та рухаючись у м. Бар по вул. Нахімова у напрямку від вул. Щорса до вул. Героїв Майдану, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , яка рухалась по краю проїзної частини дороги у попутному напрямку.
В результаті вказаного ДТП відкрито кримінальне провадження №12014020080000427 від 27.08.2015 у відношенні ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 135, ч.2 ст. 286 КК України.
За підсумками розслідування кримінального провадження № 12014020080000427 від 27.08.2015 було направлено на розгляд до Барського районного суду Вінницької області за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 135, ч.2 ст. 286 КК України.
Вироком Барського районного суду Вінницької області у справі №125/2310/15-к провадження №1-кп/125/3/2018 від 20.05.2019, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів ч.1 ст. 135, ч.2 ст. 286 КК України, задоволено цивільні позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_2 і стягнено з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_3 43848,00 грн. страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, а також стягнено з ПрАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_4 14616,00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи та 14616,00 грн. понесених матеріальних витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, загалом 29232,00 грн.
Всього даним вироком стягнуто з ПрАТ «СГ «ТАС» страхового відшкодування у розмірі 73080,00 грн.
12.06.2016 позивачем складено Страховий акт №19757В/40/2019 на суму 43848,00 грн, яка була виплачена в якості страхового відшкодування ОСОБА_3 , та Страховий акт №19762В/40/2019 на суму 29232,00 грн, яка була виплачена в якості страхового відшкодування ОСОБА_4 .
У графі «Підставах для виплати» в даних Страхових актах зазначено: «Згідно п.36.1 ст.36 ЗУ ОСЦПВ на підставі вироку Барського районного суду Вінницької області від 20.05.2019».
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28.11.2019 вирок Барського районного суду Вінницької області у справі №125/2310/15-к провадження №1-кп/125/3/2018 від 20.05.2019 скасовано та ухвалено призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 17.12.2024 у справі №125/2310/15-к ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, цивільні позови потерпілих про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (стаття 269 ГПК України). 
Рішення Господарського суду Господарського суду Чернівецької області від 02.12.2025 у цій справі оскаржується позивачем в повному обсязі.
Апеляційний суд, розглянув апеляційну скаргу позивача, дійшов висновку про її задоволення з таких підстав.
Предметом позовних вимог є відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 73 080,00 грн.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) шкоди (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди передбачено у статті 1166 ЦК України, відповідно до частини першої якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
У силу вимог частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Отже, статтею 1187 ЦК України обов`язок з відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану в законі особу - законного (титульного) володільця джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Аналіз наведених вище положень статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави для висновку, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц).
Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц, що узгоджується також з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.02.2019 у справі № 640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі № 910/14685/17).
Цивільно-правова відповідальність Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» щодо експлуатації транспортного засобу MAN TGL 12.180 BB д.н. НОМЕР_2 була застрахована у ПрАТ «СГ «ТАС» згідно полісу AI/6588319.
Згідно пункту 3 частини 1 статті 988 Цивільного кодексу України (тут і надалі -чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. При цьому, страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору, і не може перевищувати розміру реальних збитків (втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права). Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Такими законами, зокрема, є норми статті 993 Цивільного кодексу України, відповідно до якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Аналіз наведеної норми законодавства свідчить, що до страховика за договором майнового страхування (позивача у справі) після виплати страхового відшкодування потерпілій особі у межах фактичних витрат, які не можуть перевищувати розміру реальних збитків, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.
Як одну з підстав відмови у задоволенні позовних вимог, крім закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, місцевий господарський суд зазначає залишення без розгляду цивільних позовів потерпілих, які були задоволені вироком Барського районного суду Вінницької області від 20.05.2019 та на підставі яких АТ «СГ «ТАС» (приватне) здійснило страхові виплати потерпілим. 
З цього приводу апеляційний господарський суд зазначає таке.
У Законі України "Про страхування" (тут і надалі - чинному на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (пункт 9 частини 1 статті 7 Закону).
Закон є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відповідно до ст.5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У відповідності зі ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Страховим випадком, у відповідності до ч.2 ст. 8 Закону України "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Згідно п. 3 ст. 20 Закону України "Про страхування" при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник (ст.9 вказаного Закону).
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. (п.22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
Враховуючи викладене, обов`язок позивача щодо виплати страхового відшкодування виникає з факту настання страхового випадку – дорожньо- транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої заподіяно шкоду життю та/або здоров`ю потерпілого. Такий обов`язок є наслідком дії спеціального закону та не ставиться у залежність від встановлення вини конкретної особи у вчиненні ДТП, оскільки відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки має об`єктивний характер. Отже, за наявності страхового випадку та заподіяння шкоди життю чи здоров`ю потерпілих позивач був зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування в межах, визначених законом, незалежно від наявності вироку суду.
Відповідно п.п. «в» п. 38.1.1 п.38.1 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).
У відповідності до ст.36.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Як встановлено судами, 12.06.2016 позивачем складено страховий акт №19757В/40/2019 на суму 43 848,00 грн., яка була виплачена в якості страхового відшкодування ОСОБА_3 , та страховий акт №19762В/40/2019 на суму 29 232,00 грн, яка була виплачена в якості страхового відшкодування ОСОБА_4 .
У графі «Підставах для виплати» у вказаних вище страхових актах зазначено: «Згідно п.36.1 ст.36 ЗУ ОСЦПВ на основі вироку Барського районного суду Вінницької області від 20.05.2019». 
Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 17.12.2024 у справі №125/2310/15-к ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України цивільні позови потерпілих про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
При цьому в ухвалі суду зазначено, що цивільний позов не підлягає розгляду у випадках закриття кримінального провадження та роз`яснено цивільному позивачеві його право пред`явити аналогічний позов у порядку цивільного судочинства.
Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Усі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. Реабілітуючими є ті підстави, що пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчиняв кримінального правопорушення. 
Натомість, нереабілітуючими є ті підстави, які не спростовують факту вчинення особою кримінального правопорушення. 
Однією з таких підстав для закриття кримінального провадження є звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, що регламентовано статтею 49 КК України. Закриття кримінального провадження на підставі статті 49 КК України є нереабілітуючою підставою, оскільки вона може бути застосована лише щодо особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
Закриття кримінального провадження на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючим та не означає відсутності факту вчинення кримінального правопорушення. У цьому випадку шкода була заподіяна внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу, а тому відповідно до статей 1166 та 1187 ЦК України підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка на законних підставах володіла таким транспортним засобом, незалежно від результатів кримінального провадження та встановлення вини в ньому.
В той же час, відповідно до ч. 4, 5 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, факти, встановлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших. Правило про преюдиціальність спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки(крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). 
Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року (справа № 450/4163/18, провадження № 61-69св21).
Доказів відсутності вини у вчиненні ДТП відповідачем не надано .Таким чином, ПП «Буковина Трек» як володілець джерела підвищеної небезпеки транспортного засобу MAN TGL 12.180 BB, д.н. НОМЕР_2 , а також як роботодавець водія ОСОБА_1 , несе цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану внаслідок експлуатації зазначеного транспортного засобу, незалежно від вини безпосереднього завдавача шкоди. 
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення регресної вимоги страховика. Закриття кримінального провадження за строками давності є нереабілітуючою підставою та не спростовує факту заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, а тому не звільняє володільця такого джерела від цивільно-правової відповідальності та не усуває право страховика на регрес при наявності доказів сплати цих сум страховиком, наявних актів про страхове відшкодування як належних доказів понесених цих витрат та страхового полісу.
Таким чином, під час здійснення апеляційного провадження у справі, доводи скаржника знайшли своє підтвердження, а заперечення відповідача наведені у відзиві на апеляційну скаргу не відповідають з`ясованим апеляційним судом обставинам по справі, доказам та вимогам норм матеріального і процесуального права.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Рішення Господарського суду Господарського суду Чернівецької області від 02.12.2025 у справі №926/2264/22 підлягає скасуванню та відповідно задоволенню позову.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Судові витрати
Враховуючи вимоги п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, оскільки апеляційним судом встановлено наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, витрати зі сплати судового збору в судах першої та апеляційної інстанцій покладається на відповідача. 
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 277, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» б/н від 23.12.2025– задоволити.
Рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.12.2025 – скасувати.
Прийняти нове рішення, яким позов задоволити.
Стягнути з приватного підприємства «Буковина Трек» (58000, Україна, Чернівецька область, Чернівці, вул. Ярослава Мудрого, 64Б, ЄДРПОУ 33395168) на користь приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (02156, Київська обл., м. Київ, вул. Кіото, 25, оф.203, ЄДРПОУ 30115243) 73 080,00 грн. відшкодування шкоди в порядку регресу та 2 481,00 грн судового збору.
Стягнути з приватного підприємства «Буковина Трек» (58000, Україна, Чернівецька область, Чернівці, вул. Ярослава Мудрого, 64Б, ЄДРПОУ 33395168) на користь приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (02156, Київська обл., м. Київ, вул. Кіото, 25, оф.203, ЄДРПОУ 30115243) судовий збір в розмірі 3 721,50 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Місцевому господарському суду видати відповідні накази.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий (суддя-доповідач) С.М. Бойко

Судді Т.Б. Бонк

Г.Г. Якімець