ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 577/1128/25  Номер провадження 11-кп/814/695/26	Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1  Доповідач ап. інст. ОСОБА_2 	

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді	ОСОБА_2 	
суддів: за участю: секретаря судового засідання  прокурора захисника обвинуваченого  	ОСОБА_3 , ОСОБА_4      ОСОБА_5  ОСОБА_6  адвоката ОСОБА_7  ОСОБА_8   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №12025200450001267 від 10 грудня 2024 року за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 березня 2025 року,
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Конотоп Сумської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із повного середньою спеціальною освітою, розлученого, працюючого підсобним робітником ЖРЕП "Житлосервіс", у силу ст.89 КК України не судимого,
визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.263 КК України на 3 роки позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.
Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речових доказів.
За вироком місцевого суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення за таких обставин.
Приблизно в десятих числах грудня 2024 року в обідній час доби ОСОБА_8 по вул. Будівельників, буд.38 у м. Конотоп виявив у купі сміття пакет із осколково-фугасною ручною гранатою «RGD-5» (виробництва Болгарія), наступальною осколковою ручною гранатою «РГД-5», наступальною осколковою ручною гранатою «РГД-5» (гранатою «RGD-5» іноземного виробництва), ручною осколковою оборонною гранатою «Ф-1», що є бойовими припасами, придатними до здійснення вибуху, та, діючи умисно, без передбаченого законом дозволу, незаконно привласнив їх, придбавши таким чином бойові припаси, після чого переніс їх за недобудовану будівлю, розташовану неподалік від місця знахідки по вул. Будівельників, 38 у м. Конотоп, та, сховавши в обраному місці шляхом закопування в землю, почав незаконно зберігати їх із метою подальшого збуту. 
19 грудня 2024 року о 23 годині 25 хвилин ОСОБА_8 , діючи умисно, запропонував знайомому ОСОБА_10 придбати осколково-фугасну ручну гранату «RGD-5», на що він погодився. 20 грудня 2024 року приблизно о 13 годині 55 хвилин ОСОБА_8 , діючи за домовленістю із ОСОБА_10 , вилучив зі схованки гранату «RGD-5» (виробництва Болгарія) та, здійснюючи її незаконне переміщення з вул. Будівельників у м. Конотоп, прибув до автовокзалу ст. Конотоп за адресою: вул. Клубна, 8 м. Полтава, де через водія рейсового автобусу, не інформуючи його про свої злочинні наміри, з проханням перевезти в м. Ромни пакунок із зазначеною вище гранатою, збув її ОСОБА_10 за грошові кошти в сумі 3 000 гривень.
Окрім того, 04 січня 2025 року ОСОБА_8 , діючи повторно, умисно, знову запропонував ОСОБА_10 придбати наступальну осколкову ручну гранату «РГД-5», наступальну осколкову ручну гранату «РГД-5» (гранату «RGD-5» іноземного виробництва) та ручну осколкову оборонну гранату «Ф-1», на що він погодився. 06 січня 2025 року о 12 годині 55 хвилин ОСОБА_8 , діючи за домовленістю з ОСОБА_10 , вилучив зі схованки вказані вище гранати, прибув на автовокзал ст. Конотоп за адресою: вул. Клубна, 8 м. Конотоп, де через водія рейсового автобусу, не інформуючи його про свої злочинні наміри, з проханням перевезти в м. Ромни пакунок, до якого він заздалегідь помістив зазначені вище гранати, збув їх ОСОБА_10 за грошові кошти в сумі 8 000 гривень.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 березня 2025 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.263 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції під час призначення покарання належним чином не врахував обставини, ступінь тяжкості, підвищену суспільну небезпечність та характер вчиненого ОСОБА_8 злочину, дані про особу обвинуваченого, який не працює, не має законного джерела доходу, є наркозалежною особою та перебуває на обліку в лікаря-нарколога, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, матеріали досудової доповіді про те, що виправлення ОСОБА_8 без обмеження чи позбавлення волі може становити високу небезпеку для суспільства, в тому числі окремих осіб, помилково врахував позитивну характеристику обвинуваченого та наявність у нього низки тяжких захворювань, оскільки це не відповідає матеріалам кримінального провадження, у зв`язку з чим, безпідставно застосував щодо обвинуваченого положення ст.75 КК України, дійшовши помилкового висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання, а застосоване місцевим звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням суперечить принципу справедливого, необхідного й достатнього покарання, не сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню нових злочинів.
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого та його захисника проти задоволення апеляційної скарги, дослідила й вивчила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про таке.
Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч.1 ст.263 КК України як придбання, зберігання, носіння та збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається. 
Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Доводи прокурора зводяться до безпідставного застосування першою судовою інстанцією положень ст.75 КК України до обвинуваченого, що призвело до призначення йому покарання, яке не є справедливим, необхідним і достатнім для досягнення мети заходу примусу.
Зазначені вище доводи колегія суддів уважає обґрунтованими.
Виходячи з п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1, ч.2 ст.409, п.4 ч.1 ст.420 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
У силу п.2 ч.1 ст.413, ст.414 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність визнається застосування закону, який не підлягає застосуванню. Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
З аналізу приписів ст.75 КК України вбачається, що при застосуванні даної норми кримінального закону всі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
За змістом оскаржуваного вироку місцевий суд при призначенні покарання зазначив про врахування ступеню тяжкості, суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_8 злочину, особи обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання та місцем роботи, має низку тяжких захворювань, даних досудової доповіді, наявності обставин, які пом`якшують покарання – повного визнання винуватості, щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та обставини, що обтяжує покарання – вчинення злочину повторно.
З огляду на викладені вище обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальному розмірі та звільнив обвинуваченого від його відбування з випробуванням із встановленням іспитового строку й покладенням на ОСОБА_8 обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Проте місцевий суд належним чином не мотивував свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, так як належно не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання і те, яким чином перераховані в оскаржуваному вироку обставини впливають на тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, тобто характеризують саме цей злочин, а не тільки особу винного, повною мірою не врахував тяжкість, характер, конкретні обставини й високу суспільну небезпеку вчинених обвинуваченим епізодів тяжкого злочину проти громадської безпеки, а саме те, що ОСОБА_8 в умовах воєнного стану незаконно придбав, зберігав, носив і збув іншій особі з корисливих мотивів 4 гранати, придатних до вибуху, які є бойовими припасами, при цьому, небезпечним способом для невизначеного кола осіб – передавши на автовокзалі водіям, які не були обізнані зі злочинними діями обвинуваченого, пакунки, всередині з бойовими припасами, для їх доставки ОСОБА_10 шляхом перевезення рейсовими автобусами. Ці злочинні дії ОСОБА_8 було вчинено неодноразово.
Наведені вище обставини значно підвищують, як суспільну небезпечність учиненого злочину, так і особи обвинуваченого.
Не дав належної оцінки суд першої інстанції і даним досудової доповіді про те, що процес виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства, в тому числі окремих осіб (а.п.28-30).
Що стосується посилань місцевого суду на наявність у ОСОБА_8 захворювань, то вони не є мотивованою та належною підставою для застосування щодо обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки при встановленні захворювань, які перешкоджають виконанню покарання, за умови їх належного підтвердження, це, за наявності медичних та інших визначених законом підстав, слугує самостійною підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання відповідно до вимог ст.84 КК України і складає самостійний предмет дослідження та оцінки суду.
Окрім того, медичних даних (висновків) у розумінні ст.84 КК України, які би вказували на неможливість відбуття ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі, перевіркою матеріалів справи не встановлено та стороною захисту під час провадження в суді апеляційної інстанції не надано.
Водночас слід зазначити, що відповідно до ст.49 Конституції України ОСОБА_8 не обмежений у реалізації права на охорону здоров`я шляхом звернення за медичною допомогою до адміністрації установи, в якій він утримується, зокрема, з урахуванням установлених йому медичних рекомендацій.
Окрім того, місцевий суд урахував одні й ті ж обставини при призначенні ОСОБА_8 мінімального покарання та в ході вирішення питання щодо його звільнення від відбування покарання з випробуванням, що є явно недостатнім.
Таким чином, наявність установлених місцевим судом обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, у вигляді: повного визнання винуватості, щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, певні дані про особу обвинуваченого, наведені в оскаржуваному вироку, з огляду на викладені вище конкретні обставини цього кримінального провадження в їх сукупності, не свідчать про можливість досягнення мети заходу примусу без призначення ОСОБА_8 покарання з реальним відбуттям, не є достатньою та мотивованою підставою для застосування до нього положень ст.75 КК України, але обґрунтовано впливають на необхідність призначення йому покарання в мінімальному розмірі.
На підставі викладеного вище, колегія суддів уважає, що застосування положень ст.75 КК України щодо ОСОБА_8 є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, і призвело до призначення йому невиправдано м`якого заходу примусу, який не є справедливим і пропорційним ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого. 
Тому оскаржуваний вирок у частині призначення ОСОБА_8 покарання належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок. 
При призначенні покарання суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості й характер вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином проти громадської безпеки, його конкретні обставини й високий ступінь суспільної небезпеки, а саме те, що обвинувачений в умовах воєнного стану незаконно придбав, зберігав, носив і збув іншій особі з корисливих мотивів 4 гранати, придатних до вибуху, які є бойовими припасами, при цьому, особливо небезпечним способом для невизначеного кола осіб – передавши на автовокзалі водіям, які не були обізнані зі злочинними діями обвинуваченого, пакунки, всередині з бойовими припасами, для їх доставки ОСОБА_10 шляхом перевезення рейсовими автобусами, вчинивши злочинні дії неодноразово, особу ОСОБА_8 , який у силу ст.89 КК України не судимий (а.п.68), розлучений (а.п.67), на обліку в лікаря-психіатра не знаходиться, перебуває на обліку в лікаря-нарколога з 2016 року з діагнозом – опійна наркоманія (а.п.66-70), не має стійких соціальних зв`язків, працевлащтований підсобним робітником ЖРЕП "Житлосервіс", його посередню і позитивні характеристики за місцем проживання (а.п.69, 77), позитивні характеристику за місцями роботи, дані досудової доповіді про те, що процес виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства, в тому числі окремих осіб (а.п.28-30), наявність обставин, що пом`якшують покарання (які були встановлені судом першої інстанції та наявність яких не оспорюється в апеляційній скарзі) – повне визнання винуватості, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та обставини, що обтяжує покарання – вчинення злочину повторно. Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання з реальним відбуттям у вигляді позбавлення волі, однак у мінімальному розмірі. 
З огляду на відсутність декількох обставин, які би не тільки пом`якшували покарання, а й водночас істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, то підстави для застосування щодо обвинуваченого положень ст.69 КК України також є відсутніми.
Саме таке покарання буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Як убачається з матеріалів справи, в даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 застосовувались заходи попереднього ув`язнення з 06 січня 2025 року (моменту затримання) до 08 січня 2025 року (моменту застосування йому запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та відповідно звільнення його з-під варти), у зв`язку з чим, на підставі ч.5 ст.72 КК України вказаний проміжок часу належить зарахувати ОСОБА_8 у строк призначеного покарання з розрахунку день за день.
Зважаючи на викладене вище, апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити.
Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 березня 2025 року в частині призначення ОСОБА_8 покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.263 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 06 січня 2025 року до 08 січня 2025 року з розрахунку день за день.
Строк покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту його затримання в порядку виконання вироку.
В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без зміни.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і:

ОСОБА_2  ОСОБА_3    ОСОБА_4