ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 року	справа № 380/21593/25	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костецького Н.В., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області Кубая Володимира Романовича (вул. Шевченка, 71, м. Стрий, Львівська обл., код ЄДРПОУ 04055943) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:
на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області, у якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Кубай Володимира Романовича Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області № 80370814 від 14.08.2025 року про відмову ОСОБА_1 в проведенні реєстраційних дій;
- зобов`язати Виконавчий комітет Стрийської міської ради Львівської області в особі державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ).
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 . Проте, рішенням державного реєстратора № 80370814 від 14.08.2025 року відмовлено в проведенні реєстраційних дій. Позивачка вважає, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки нею подано всі необхідні документи для проведення реєстрації права власності у реєстрі речових прав в електронному вигляді.
Ухвалою суду від 03.11.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою суду від 08.12.2025 задоволено заяву представника відповідача, замінено первісного відповідача - відділ державної реєстрації Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області на належного - державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області Кубай Володимира Романовича. 
Відповідач державний реєстратор прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області Кубай Володимир Романович правом на подання відзиву на позовну заяву до суду не скористався, свою позицію стосовно позову не висловив, належним чином був повідомлений про відкриття провадження у справі, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача 10.12.2025.
За приписами ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Позивачка ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 15.02.1994 року, що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_2 .
Фактичне місце проживання/перебування позивачки: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 14.11.2022 №1304-5002320186.
07.08.2025 позивачка звернулася до державного реєстратора із заявою (реєстраційний №68303255) про державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .
До заяви позивачкою долучено: свідоцтво про право власності на житло від 08.04.1994, видане комісією по приватизації державного житлового фонду; технічний паспорт на квартиру, що знаходиться у власності ОСОБА_2 АДРЕСА_2 .
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого комісією по приватизації державного житлового фонду 08.04.1994, по реєстру № 745, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Дана квартира зареєстрована районною комісією по приватизації державного житлового фонду на праві приватної спільної (сумісної чи часткової) власності на підставі свідоцтва про право власності, про що зроблено відповідний запис у реєстрову книгу за № 745.
07.08.2025 державним реєстратором прийнято рішення №80270919 про залишення заяви позивачки від 07.08.2025 №68303255 без руху, у зв`язку із неподанням заявником чи неотриманням державним реєстратором у порядку визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року.
07.08.2025 засобами електронного зв`язку державний реєстратор звернувся до Херсонського БТІ із запитом №3.23/210 про надання інформації (відомостей) щодо реєстрації права власності на квартиру позивачки.
Листом від 13.08.2025 Херсонське БТІ повідомлено держреєстратора про те, що надати інформацію щодо об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 немає змоги, так як робота Голопристанської філії КП «ХБТІ» ХОР на даний час не відновлена (тимчасово знаходиться під окупацією рф)
14.08.2025 державним реєстратором прийнято рішення №80370814 про відмову в проведенні реєстраційних дій, яке обґрунтоване наявністю обставин, які є підставою для відмови: подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме: відповідно п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі-Закон) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. В державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та його архівних складових відсутні відомості та відповідні документи не були подані заявником, щодо зареєстрованого права власності до 1 січня 2013 року на квартиру АДРЕСА_2 . Державним реєстратором скеровано запит №3-23/210 від 07.08.2025р. до КП "Херсонське бюро технічної інвентаризації" та отримано відповідь №422 від 13.08.2025р. з якої вбачається, що на даний час отримати запитувану інформацію не має можливості, оскільки роботу Голопристанської філії КП «ХБТ1» ХОР не відновлено та паперові носії інформації знаходяться на тимчасово окупованих територіях. Враховуючи вищенаведене, на даний час відсутня можливість встановити проведення реєстрації прав власності на об`єкт нерухомого майна, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року.
Вважаючи протиправним оскаржуване рішення відповідача про відмову в проведенні реєстраційних дій, позивачка звернулась до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Згідно ч. 4 ст. 3 Закону № 1952-IV будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.
Як визначено абзацом 4 ч. 5 ст. 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 31-2 цього Закону, та автоматичної державної реєстрації прав у випадках, передбачених цим Законом.
У частині третій статті 10 Закону № 1952-IV визначено, що державний реєстратор:
встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (абзац перший пункту 1);
перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, залишення заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт 2);
під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії (абзац перший пункту 3).
Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Згідно ч. 8 ст. 18 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Заява про державну реєстрацію прав подається окремо щодо кожного об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (абз. 1 ч. 9 ст. 18 Закону № 1952-IV).
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 20 Закону № 1952-IV заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування).
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV підстави для відмови в державній реєстрації прав: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.
У частині другій статті 24 Закону № 1952-IV визначено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі:
1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;
2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;
5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;
6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;
7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;
8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;
9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості;
10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;
11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;
12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;
13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;
13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності;
13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;
13-3) договору про передачу страхового портфеля;
14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок № 1127).
Відповідно до п. 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, обтяженнями речових прав, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, залишення заяви без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав, зокрема у зв`язку із прийняттям Радою національної безпеки і оборони України та введенням в дію Указом Президента України рішення про застосування санкцій, передбачених пунктами 1, 4, 7, 16 і 24-1 частини першої статті 4 Закону України «Про санкції».
Згідно п. 23 Порядку № 1127 за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття з відповідним обґрунтуванням їх застосування.
Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем чітко встановлено процедуру розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, яка включає в себе перевірку документів на предмет відповідності таких вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Відповідно до матеріалів справи, позивачка звернулась до державного реєстратора із заявою від 07.08.09.2025 про державну реєстрацію прав на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Право власності на нерухоме майно позивачка підтверджує наданими свідоцтвом про право власності на житло від 08.04.1994, виданим Комісією по приватизації державного житлового фонду, а також технічним паспортом на вищевказану квартиру.
Як зазначалось судом вище, згідно п. 5 ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката.
Наведені обставини свідчать, що позивачкою для реєстрації права власності надано державному реєстратору документи, визначені пунктом 5 ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV.
Водночас, в оскаржуваному рішенні №80370814 від14.08.2025 про невідповідність поданих документів вимогам Закону № 1952-IV, державний реєстратор не зазначив, у чому саме полягає така не відповідність, а лише послався на лист КП «Херсонське Бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради від 13.08.2025 №422, згідно якого неможливо підтвердити чи спростувати наявність або відсутність державної реєстрації речових прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року.
Як зазначалось судом вище, відповідно до ч. 3 ст. 3 речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Крім цього, згідно ч. 1 ст. Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII Тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 3 ст. 5 вказаного Закону визначено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.
Так, позивачка 08.04.1994 року набула право власності на квартиру в порядку приватизації, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до частини 5 статті 8 зазначеного Закону (в редакції станом на 08.04.1994 року) передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
Таким чином, свідоцтво про право власності на житло видане компетентним органом, в межах їх повноважень, яке відповідає формі затвердженою «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року збережений в оригіналі у позивачки та був долучений до пакету документів з яким позивачка зверталась до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна є правовою підставою для внесення відомостей реєстратором до Державно реєстру речових прав на нерухоме майно. 
При цьому, запитувана державним реєстратором інформація не може бути надана у зв`язку із окупацією міста м. Гола Пристань та призупинення роботи Голопристанської філії КП «ХБТІ» ХОР.
Право власності позивачки на квартиру підтверджено належним правовстановлюючим документом – свідоцтвом про право власності на житло, в якому вказано що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована районною комісіє по приватизації державного житлового фонду на праві приватної спільної (сумісної або часткової ) власності на підставі свідоцтва про право власності, про що зроблено відповідний запис у реєстрову книгу за № 745.
Суд зауважує, що система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону № 1952-IV, запроваджена в Україні з 01.01.2013, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон № 1952-IV не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Суд також зауважує, що у позивачки не існувало обов`язку щодо повторної реєстрації права власності на квартиру у Державному реєстрі прав.
У постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Отже, подані позивачкою документи свідчать про проведення державної реєстрації права власності на квартиру до 01.01.2013, дають змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, а також відповідність поданих документів вимогам Закону № 1952-IV.
Крім цього, суд враховує, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 (у редакції станом на час розгляду справи), м. Гола Пристань включено до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, та віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України.
Суд вважає, що відсутність у державного реєстратора можливості отримати запитувану інформацію внаслідок дії непереборних обставин (тимчасова окупація території України та втрата доступу до паперових носіїв інформації), не може позбавляти особу можливості державної реєстрації належного їй права власності на нерухоме майно, яке є дійсним та не потребує додаткового установлення, та слугувати підставою для відмови у проведенні державної реєстрації.
При цьому статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини; забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004).
У статтях 2, 6 та 242 КАС України передбачено, що однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є верховенство права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права; суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує його з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ).
У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 442/456/17 (провадження № 11-860апп18) Велика Палата Верховного Суду, здійснюючи відступ від позиції Верховного Суду України, вказала на те, що цей Суд при ухваленні постанови від 25 травня 2016 року у справі №419/794/15-а віддав перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України, водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд повинен застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ, а звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 492/446/15-а (провадження № 11-611апп18) Велика Палата Верховного Суду, обґрунтовуючи необхідність відступу від позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року у справі № 21-241а13, також врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
Отже, встановлення судом, що окремі положення закону не відповідають критерію «якість закону», зобов`язують такий суд застосувати найбільш сприятливий для особи спосіб тлумачення закону.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 констатував, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Застосовуючи вказаний у постанова Верховного Суду підхід, суд робить висновок, що у даному випадку перевага має бути надана саме положенням частини третьої статті третьої Закону № 1952-IV, як найбільш сприятливим для позивачки в реалізації наданого їй права на реєстрацію права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі прав.
Отже, зважаючи на те, що позивачкою разом із заявою про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна надано державному реєстратору свідоцтво про право власності на житло із відміткою про реєстрацію у визначеному законодавством на момент набуття права порядку, що свідчить про його відповідність вимогам Закону, суд робить висновок, що оскаржуване рішення відповідача про відмову в проведенні реєстраційних дій є таким, що порушує право позивачки, є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Аналіз наведених положень цього Закону дає підстави стверджувати, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і поданих документів державний реєстратор має виключну компетенцію у питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.
Державна реєстрація прав на нерухоме майно відноситься до компетенції державного реєстратора, який приймає відповідне рішення за умови відповідності заявлених прав, поданої заяви та долучених до неї документів вимогам, встановленим законом.
Разом із тим, суд звертає увагу на те, що законодавець чітко передбачив як підстави, порядок, строки, процедуру проведення реєстраційних дій щодо речових прав на нерухоме майно, так і порядок, строки, відповідну процедуру та підстави для відмови у проведенні таких реєстраційних дій.
Як вбачається зі змісту свідоцтва про право власності на житло, виданого комісією по приватизації державного житлового фонду 08.04.1994, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Дана квартира зареєстрована районною комісією по приватизації державного житлового фонду на праві приватної спільної (сумісної чи часткової) власності на підставі свідоцтва про право власності, про що зроблено відповідний запис у реєстрову книгу за № 745.
Оскільки у свідоцтві про право власності на житло вказано, що власників п`ять, підстав для зобов`язання державного реєстратора прав на нерухоме майно здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 немає, натомість суд робить висновок, що з метою ефективного захисту прав позивачки, слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивачки про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, з врахуванням висновків суду у даній справі.

Згідно із вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позову частково.
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивачки судовий збір у розмірі 968,96 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Стрийської міської ради Львівської області, у відповідності до вимог ст.139 КАС України.
Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ухвалив:
1. Позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області Кубая Володимира Романовича (вул. Шевченка, 71, м. Стрий, Львівська обл., код ЄДРПОУ 04055943) № 80370814 від 14.08.2025 року про відмову в проведенні реєстраційних дій.
3. Зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області Кубая Володимира Романовича повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.08.2025 року реєстраційний №68303255 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 з врахуванням висновків суду у даній справі.
4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Стрийської міської ради Львівської області (вул. Шевченка, 71, м. Стрий, Львівська обл., код ЄДРПОУ 04055943) судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст судового рішення складено 17.06.2026 року.

Суддя	Костецький Назар Володимирович