ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 599/237/25	Головуючий у 1-й інстанції Чорна В.Г. 	
Провадження № 22-ц/817/220/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Гірського Б.О.
cуддів - Хоми М.В., Храпак Н.М.
за участю секретаря – Хоміцької С.В.,
у відсутності сторін
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №599/237/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" від імені якого діє Русин Юрій Юрійович на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 20 листопада 2025 року (ухвалене суддею Чорною В.Г.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" про визнання відсутнім права оренди та скасування державної реєстрації змін до іншого речового права (права оренди земельної ділянки),
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом (в подальшому змінила предмет позову).
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що на підставі рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14.11.2011 року у справі №2-1173/11 їй належить на праві власності земельна ділянка площею 1,4614 га, кадастровий номер 6122680400:01:001:0383, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Білоголівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області 
07 вересня 2017 року між нею та ТОВ «Розтоцьке» укладено договір оренди землі, за яким передано в оренду вказану земельну ділянку строком на 7 років. 
Зазначала, що 01 березня 2018 року між орендодавцем ОСОБА_1 , орендарем ТОВ «Розтоцьке» та новим орендарем ТОВ "Західна агровиробнича компанія", була укладена додаткова угода до договору оренди землі від 07 вересня 2017 року про заміну сторони та внесення змін до договору оренди, згідно якої орендар передає, а новий орендар приймає права та обов`язки орендаря, передбачені в договорі оренди.
Стверджувала, що 07 лютого 2025 року дізналась з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №412011112, що 19 листопада 2020 року, державним реєстратором Монастириської міської ради Тернопільської області до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено зміни про інше речове право - право оренди ТОВ "Західна агровиробнича компанія" щодо земельної ділянки, на підставі додаткової угоди до договору оренди землі, серія та номер: б/н, виданий 26.10.2020 року, видавник: ТОВ "Західна агровиробнича компанія" та ОСОБА_1 . Строк дії договору змінено до 01 березня 2027 року, з автоматичним продовженням дії договору, з правом пролонгації.
Стверджувала, що будь-яких додаткових угод до договору оренди землі з ТОВ «Західна агровиробнича компанія» ніколи не укладала і не підписувала, ніколи не узгоджувала перехід права оренди землі до ТОВ «Західна агровиробнича компанія», не погоджувалась на зміну строку оренди землі з правом пролонгації та нікого не уповноважувала на вчинення такого правочину.
Зазначала, що ТОВ «Західна агровиробнича компанія» неправомірно користується її землею та порушує її право на користування та розпорядження належним їй майном.
На підставі наведеного, просила:
- визнати відсутнім право оренди ТОВ «Західна агровиробнича компанія» на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,4614 га з кадастровим номером 6122680400:01:001:0383, що знаходиться на території Білоголівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області, з 01 березня 2025 року;
- скасувати державну реєстрацію змін до іншого речового права (права оренди земельної ділянки кадастровий номер 6122680400:01:001:0383, запис про інше речове право №23694207) від 19 листопада 2020 року, внесених на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Монастириської міської ради Тернопільської області Савкою Л.М., індексний номер - 55315047 від 24 листопада 2020 року та стягнути судові витрати;
Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 20 листопада 2025 року позов задоволено.
Визнано відсутнім право оренди ТОВ «Західна агровиробнича компанія» на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,4614 га, кадастровий номер 6122680400:01:001:0383, що знаходиться на території Білоголівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області, з 01 березня 2025.
Скасовано державну реєстрацію змін до іншого речового права (права оренди) земельної ділянки кадастровий номер 6122680400:01:001:0383, запис про інше речове право №23694207) від 19 листопада 2020 року, внесених на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Монастириської міської ради Тернопільської області Савкою Л.М., індексний номер - 55315047 від 24 листопада 2020 року.
Стягнуто з ТОВ «Західна агровиробнича компанія» в користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у розмірі 15 811,20 грн.
В апеляційній скарзі ТОВ «Західна агровиробнича компанія» від імені якого діє Русин Юрій Юрійович просить рішення суду першої інстанції скасувати скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню на підставі п.п. 3,4,5 ч.1 ст. 376 ЦПК України.
Посилається на те, що матеріали справи містять докази, що свідчать про наявність волевиявлення орендодавця на укладення спірного правочину, зокрема, обставини виплати орендної плати позивачу (орендодавцю) у більшому розмірі та використання земельної ділянки відповідачем (орендарем) свідчать про те, що договір оренди землі, підписання якого позивач заперечує, фактично виконувався сторонами.
Звертає увагу на те, що жодних заяв від ОСОБА_1 про повернення надміру сплачених коштів до ТОВ «Західна агровиробнича компанія» не надходило.
Посилаючись на практику Верховного Суду, вказує на те, що, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 Верховний Суд зробив висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.
Посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягало у тому, що фактично позивач, звернувшись із заявою про зміну предмету позову, додав ще одну позовну вимогу, проте судовий збір останнім не було сплачено. Однак суд першої інстанції, всупереч вимогам закону не перевірив факт сплати судового збору за нову позовну вимогу, не залишив заяву без руху, як того вимагає ч. 1 ст. 185 ЦПК України, відповідно допустив істотне порушення норм процесуального права, що прямо вплинуло на подальший хід розгляду справи та призвело до порушення принципу рівності сторін.
Звертає увагу на те, що на виконання ухвали суду про витребування документів Тернопільська районна військова адміністрація надала офіційне письмове повідомлення № 01/682/01/07 від 27.03.2025 року, у якому повідомила про відсутність у її штаті посади державного реєстратора та, відповідно, відсутність доступу до Єдиного державного реєстру речових прав, що унеможливлює отримання будь-яких паперових документів, у тому числі оригіналу додаткової угоди. Більше того, згідно з письмовим повідомленням експерта від 08.09.2025 року, проведення судової експертизи було визнано неможливим саме через відсутність оригіналу документа.
Таким чином, вважає, що суд першої інстанції, покладаючи на відповідача обов`язок подати оригінал документа, який не перебуває у володінні відповідача, фактично створив ситуацію, за якої сторона не могла виконати ухвалу суду з причин, що не залежать від її волі.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Сторони належним чином повідомлялись про дату, час і місце слухання справи, однак в судове засідання не з`явились, що не перешкоджає розгляду справи, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
ОСОБА_1 на підставі рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2011 року у справі №2-1173/11, належить на праві власності земельна ділянка площею 1,4614 га, кадастровий номер 6122680400:01:001:0383, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Білоголівської сільської ради Зборівського району Тернопільської області.
07 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Розтоцьке» укладено договір оренди землі, за яким передано в оренду дану земельну ділянку, строком на 7 років. 
01 березня 2018 року між орендодавцем ОСОБА_1 , орендарем ТОВ «Розтоцьке» та новим орендарем - ТОВ "Західна агровиробнича компанія", була укладена додаткова угода до договору оренди землі від 07 вересня 2017 року, про заміну сторони та внесення змін до договору оренди, згідно якої орендар передає, а новий орендар приймає права та обов`язки орендаря, передбачені в договорі оренди.
Відповідно до пункту 8 договору оренди землі від 07 вересня 2017 року, цей договір укладено на 7 років. Після закінчення строку його дії орендар має переважне право на поновлення договору на новий строк, а для реалізації такого права зобов`язаний не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору письмово повідомити орендодавця про намір продовжити його дію (а.с. 12).
Пунктом 35 договору оренди землі передбачено, що зміна його умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, а в разі недосягнення згоди щодо зміни умов спору він вирішується у судовому порядку.
Відповідно до п.4 Додаткової угоди до договору оренди землі № б/н від 07.09.2017 року, укладеної 26.10.2020 року (скан-копія), сторони дійшли згоди щодо збільшення строку дії договору та права оренди до 01 березня 2027 року  (а.с.16).
07 лютого 2025 року, позивач дізналася з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №412011112, що 19 листопада 2020 року, державним реєстратором Монастириської міської ради Тернопільської області до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено зміни про інше речове право - право оренди ТОВ "Західна агровиробнича компанія" щодо земельної ділянки, на підставі додаткової угоди до договору оренди землі, серія та номер: б/н, виданий 26.10.2020, видавник: ТОВ "Західна агровиробнича компанія" та ОСОБА_1 .. Строк дії договору змінено до 01 березня 2027 року, з автоматичним продовженням дії договору, з правом пролонгації. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 8% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Відповідач сплачував позивачу орендну плату за користування землею: - за 2020 рік орендна плата сплачена в готівковій формі в загальній сумі 6 794,60 грн відповідно до відомості на виплату готівки № 000005156 від 19.10.2020; - за 2021 рік орендна плата сплачена в готівковій формі в загальній сумі 6 794,60 грн. відповідно до видаткового касового ордера від 13.12.2021; - за 2022 рік орендна плата сплачена на банківський рахунок позивача в загальній сумі 6 794,61 грн. відповідно до платіжної інструкції в національній валюті № 2473191034 від 07.12.2022; - за 2023 рік орендна плата сплачена на банківський рахунок позивача в загальній сумі 6 794,61 грн. відповідно до платіжної інструкції в національній валюті №1725879936 від 27.10.2023; - за 2024 рік орендна плата сплачена на банківський рахунок позивача в загальній сумі 6 794,61 грн. відповідно до платіжної інструкції в національній валюті № 2958885589 від 11.10.2024.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено відсутність його згоди на укладення додаткової угоди від 26.10.2020 року, яка змінює істотні умови договору без волі власника землі, а тому не створює жодних правових наслідків для позивача, а фактична сплата відповідачем підвищеної орендної плати не легалізує угоду, яка не була і не могла бути укладена належним чином. Також суд першої інстанції звернув увагу, що уникнення надання оригіналу угоди стороною відповідача розцінюється як процесуальна недобросовісність та підтверджує неукладеність додаткової угоди позивачем.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 319, 321 ЦК України, згідно з якими власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які порушують його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Відповідно до статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною другою статті 207 ЦПК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Положеннями частини першої статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначається Законом України «Про оренду землі».
Статтею 13 цього Закону визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови (стаття 15 Закону «Про оренду землі»).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
У постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) зробив висновок про те, що «належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтями 125 і 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) — офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Із положень частини першої статті 4, частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» убачається, що державній реєстрації прав підлягає право оренди земельної ділянки.
Відповідно до приписів ч. 1, ч. 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено у порядку, встановленому законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію (електрону копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Відповідно до п. 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.
Пунктом 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, встановлено, що, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз.
Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Аналізуючи норму ст. 109 ЦПК України Верховний Суд, у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 761/33483/21 дійшов висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі в експертизі, зокрема у наданні необхідних документів, без яких неможливо провести експертизу. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке має істотне значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.
Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний.
Так, відповідно до скан-копії додаткової угоди від 26.10.2020 року до договору оренди земельної ділянки землі від 07 вересня 2017 року, сторони дійшли згоди про збільшення строку дії договору та права оренди землі до  01 березня 2027 року з автоматичним продовженням дії договору.
Водночас ОСОБА_1 у позовній заяві стверджувала, що додаткової угоди від 26.10.2020 року не підписувала.
Ухвалою Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 лютого 2025 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено та витребувано у відповідача ТОВ “Західна агровиробнича компанія” оригінал додаткової угоди від 26 жовтня 2020 року до договору оренди землі від 07 вересня 2017 року (а.с. 30).
04 березня 2025 року на адресу Зборівського районного суду Тернопільської області від ТОВ “Західна агровиробнича компанія” надійшла заява щодо виконання вищезазначеної ухвали суду, в якій повідомили, що подання оригіналу зазначеної додаткової угоди є неможливим у зв`язку з його відсутністю.
06 травня 2025 року ухвалою Зборівського районного суду Тернопільської області призначено судово-почеркознавчу експертизу для з`ясування обставини, чи підписувала позивач ОСОБА_1 додаткову угоду особисто. 
Експерт Тернопільського НДЕКЦ МВС України письмово повідомив листом від 08 вересня 2025 року, що проведення експертизи неможливе, у зв`язку з відсутністю оригіналу документу.
Оскільки відповідач не подав витребуваний судом оригінал додаткової угоди, посилаючись на його відсутність, у зв`язку з чим проведення призначеної судом експертизи стало неможливим, суд першої інстанції обґрунтовано, в контексті ст. 109 ЦПК України, визнав факт непідписання ОСОБА_1 спірної додаткової угоди, а відтак вірно виснував про відсутність її волевиявлення на укладення вказаного правочину.
Оскільки додаткова угода від 26.10.2020 року до договору оренди земельної ділянки від 07 вересня 2017 року є неукладеною, а зареєстроване речове право порушує права позивача, оскільки відсутні правові підстави для користування відповідачем її земельною ділянкою, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги про те, що отримання ОСОБА_1 орендної плати за 2020–2024 роки, а також сплата відповідачем орендної плати у підвищеному розмірі свідчать про її волевиявлення на укладення додаткової угоди від 26 жовтня 2020 року, колегія суддів відхиляє, оскільки сам по собі факт перерахування відповідачем та отримання позивачем коштів, в межах дії договору оренди землі, не може свідчити про погодження орендодавцем змін до договору, зокрема щодо строку його дії та інших істотних умов, що містяться в спірній додатковій угоді.
Отримання плати за фактичне користування земельною ділянкою не є належним доказом укладення саме спірної додаткової угоди, а наведені відповідачем обставини щодо здійснення платежів не спростовують встановленого у справі факту відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на продовження строку оренди на умовах, зазначених у цій додатковій угоді.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що вищезазначені виплати здійснювались відповідачем в межах дії договору оренди землі від 07 вересня 2017 року, строк дії якого закінчувався у вересні 2024 року.
Доводи апеляційної скарги з посиланням на порушення норм процесуального права, а саме щодо несплати позивачем судового збору у зв`язку із зміною предмету позову, не впливають на правильність вирішення спору по суті та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на неврахування судом висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, в постановах Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі №192/1903/19 та від 01 лютого 2023 року у справі №530/130/21, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається. При цьому у кожній справі суди виходять з її конкретних обставин та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності (див. постанову Верховного Суду від 10.07.2024 року у справі №671/2139/21).
Доводи апеляційної скарги про те, що неподання оригіналу додаткової угоди зумовлене відсутністю посадової особи, яка має доступ до відповідного реєстру, про що зазначено у листі державної військової адміністрації, не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини не дають підстав вважати, що позивачка підписала спірну додаткову угоду та не звільняють відповідача від обов`язку подати оригінал додаткової угоди для проведення експертизи. 
Крім того, зазначений лист не підтверджує факт існування оригіналу додаткової угоди та не спростовує правильних висновків суду першої інстанції про те, що згаданий правочин є неукладеним.
Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду по суті вирішення спору не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" - залишити без задоволення.
Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 20 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 21 травня 2026 року.

Головуючий       Гірський Б.О.

Судді:        Хома М.В.

Храпак Н.М.