ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/173/26 Справа № 199/5567/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - ПОДОРЕЦЬ О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О. 
суддів – Городничої В.С., Свистунової О.В. 
при секретарі – Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2024 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи – ОСОБА_4 , Індустріальний відділ реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визнання батьківства та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи – ОСОБА_4 , Індустріальний відділ реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визнання батьківства та зобов`язання вчинити певні дії.
Позов мотивовано тим, що позивач є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю з липня 2021 року, а з 13 вересня 2022 року - у зареєстрованому шлюбі. Однак батьком дитини в актовому записі про народження дитини записано відповідача, оскільки на момент народження дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі. За таких обставин позивач, стверджуючи, що саме він є біологічним батьком дитини, просив суд визнати його батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виключивши з актового запису про народження № 116 від 04 квітня 2023 року відомості про відповідача, як батька дитини, із внесенням відомостей про позивача, як батька дитини.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі, визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; виключено з актового запису №116 про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04 квітня 2023 року, відомості про ОСОБА_1 , громадянина України, як батька дитини; внесено до актового запису №116 про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04 квітня 2023 року, відомості про ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, як батька дитини. Судові витрати віднесено за рахунок на позивача.
Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2025 року доповнено рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2024 року у даній справі, а саме внесено зміни до актового запису №116 про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04 квітня 2023 року, змінивши прізвище дитини з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».
Не погодившись з рішенням суду та додатковим рішенням суду відповідач ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду та додаткове рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову як необґрунтованого та не підтвердженого доказами.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково не врахував практику Європейського Суду з прав людини (справа «Калачова проти Російської Федерації», заява № 3451/05, рішення від 07.05.2009 р.), Верховного Суду (постанова від 16 вересня 2020 року у справі №303/2609/17) та необґрунтовано застосував до спірних правовідносин ст. 109 ЦПК України, оскільки саме відповідач ОСОБА_1 не ухилився від проведення експертизи. Крім того, в апеляційній скарзі стверджується, що в матеріалах справі відсутні докази повідомлення третьої особи ОСОБА_4 про необхідність з`явитися 14 жовтня 2024 року до експертної установи.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 не погоджується з позицією відповідача, викладеною у скарзі, вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки її доводи не відповідають фактичним обставинам.Оскаржуване рішення суду вважає законним та обґрунтованим, ухваленими у відповідності до вимог чинного законодавства України, в межах наданих суду повноважень, судом правильно застосовано як норми процесуального, так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення цивільного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в рішеннях, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 04 квітня 2023 року вчинено відповідний актовий запис №116, батьками дитини зазначено – ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 04 квітня 2023 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було зареєстровано 10 грудня 2010 року, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2022 року було розірвано (справа № 199/2284/22 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу).
13 вересня 2022 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Чечелівським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 978. 
Однак постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 жовтня 2022 року вищевказане рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2022 року скасовано, а провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу закрито (провадження № 22-ц/803/5506/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2022 року справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу). 
У зазначеній постанові Дніпровського апеляційного суду від 14 жовтня 2022 року встановлено, що в 2020 році ОСОБА_4 вже зверталася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2020 року зазначений позов задоволено, а шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрований 10 грудня 2010 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №1172, розірвано. 
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у справі №199/2301/20 прийнято відмову ОСОБА_4 від її позову до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та роз`яснено наслідки закриття провадження у справі передбачені ч. 2 ст. 256 ЦПК України, якою встановлено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року та від 29 серпня 2024 року у справі за клопотанням позивача призначалась судово-медична експертиза спірного батьківства методом молекулярно-генетичного аналізу геномної ДНК людини судова молекулярно-генетична експертиза, проведення якої було доручено експертам Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи.
Проте матеріали цивільної справи повернуті до суду експертною установою без виконання, оскільки відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_4 разом з малолітньою ОСОБА_5 не з`явилися для відбору зразків для проведення молекулярно-генетичної експертизи, таким чином ухилився від участі в експертизі. У зв`язку з чим експертна установа повідомила суд про неможливість проведення експертизи.
Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі – Конвенція про права дитини), Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5 (далі – Правила державної реєстрації), Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5 (далі – Правила внесення змін).
У відповідності до положень ст. ст. 9, 15, 16 ЦК України, ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Різновидами способів захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є встановлення, припинення, зміна правовідношення.
Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, а також у випадках, встановлених законом, – з рішення суду.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Аналогічні положення викладені в ст.5 СК України.
Відповідно до вимог ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122, 125 СК України.
Нормою ч. ч.1, 2 ст. 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Схожі за змістом положення містить п.20 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації.
Положеннями ст. 133 СК України передбачено, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік – батьком дитини.
Приписами п. 3 ч. 2 ст. 125 СК України визначено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду.
В силу ч. 1 ст. 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.
Нормою ч. 2 ст. 128 СК України визначено, що підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
У свою чергу, за змістом ст. ст. 12, 76, 81, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 134 СК України передбачено, що на підставі заяв осіб, зазначених у ст. 126 СК України, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.
Згідно з п. 20 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.
Водночас за змістом п.п. 2.13.1 п. 2.13, п.п. 2.16.2, 2.16.4, 2.16.7 п. 2.16 Правил внесення змін підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану, окрім іншого, є рішення суду про визнання батьківства (материнства), виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. За наявності рішення суду щодо оспорювання батьківства або материнства в актовому записі про народження дитини виправляються відомості, про які зазначено в рішенні суду. На підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.
У відповідності до ст. 7 СК України, ст. 3 Конвенції про права дитини регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини.
За змістом ст. ст. 7, 9 Конвенції про права дитини, ст. ст. 11, 14 Закону України «Про охорону дитинства» дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування, проживати разом з батьками. Дитина та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятками, передбаченими законом.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що у тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про цю особу як батька з актового запису про народження дитини.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Таким чином, згідно наведених судом вище норм законодавства особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. При цьому вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про такого чоловіка, як батька дитини, з актового запису про народження дитини шляхом внесення відповідних змін до означеного актового запису про народження дитини, в тому числі і шляхом внесення відомостей про дійсного біологічного батька дитини.
У своїх рішеннях ЄСПЛ вказав, що в подібних справах має враховуватися справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами. Усі рішення щодо найкращих інтересів дитини повинні мати надзвичайне значення (§23 рішення). ЄСПЛ звернув увагу, що стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись з життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини (рішення від 22 березня 2012 року у справі «Каутзор проти Німеччини» («Kautzor v. Germany»), від 22 березня 2012 року у справі «Аренс проти Німеччини» («Ahrens v. Germany»).
Обов`язковою передумовою для звернення до суду із вищевказаним позовом про визнання батьківства, виключення з актового запису про народження дитини відомостей про чоловіка, як батька дитини, та внесення відомостей до актового запису про народження дитини про дійсного її біологічного батька є наявність кровного споріднення між особою, яка вважає себе батьком, і дитиною. Доведення такого кровного споріднення є і обов`язковою умовою та підставою для задоволення відповідного позову. Доказами у даній категорії цивільних справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
ЄСПЛ, рішення якого є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99,999999%). Доказова цінність такого тесту суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, №3451/05, §34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має вирішальне значення в процесі дослідження факту батьківства та вирішення спору цієї категорії.
Наведена судом вище правова позиція кореспондується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 квітня 2021 року по справі №235/143/19, від 14 квітня 2021 року по справі №644/9720/16-ц, від 21 квітня 2021 року по справі №640/4304/17, від 17 грудня 2021 року по справі №683/1732/17, від 26 січня 2022 року по справі №202/5601/18, від 01 березня 2023 року по справі №715/646/21, від 19 червня 2023 року по справі №180/568/19.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 квітня 2019 року у справі «Міфсуд проти Мальти», заява № 62257/15, зазначено, що наразі ДНК-тест - це науковий метод для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.
У постановах Верховного Суду від 20 вересня 2024 року в справі № 183/2690/21, від 16 травня 2018 року в справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмета доказування а такій категорії справ. Доказами а такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто під час вирішення спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Висновок експертизи з питання походження дитини є одним з ключових доказів, який підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.
Таким чином, питання щодо походження дитини саме від конкретної особи, як батька, суд вирішує на підставі сукупності доказів.
Зазначений правовий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 10 листопада 2022 року в справі № 444/526/18, від 08 березня 2023 року в справі № 205/5698/21 та ін.
Верховний Суд у постановах від 31 січня 2024 року у справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 13 вересня 2023 року у справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23) вказував, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.
Таким чином, висновок генетичної експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.
Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Судом встановлено, що за клопотанням ОСОБА_3 у справі призначалася двічі судова молекулярно-генетична експертиза.
Так, ухвалою суду першої інстанції від 24 жовтня 2023 року призначено судово-медичну експертизу спірного батьківства методом молекулярно- генетичного аналізу геномної ДНК людини, провадження якої доручено експертам Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи.
Відповідно до листа КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» № 440 від 26 червня 2024 року вказану ухвалу повернуто без виконання, у зв`язку з неявкою обох сторін на експертизу 27 травня 2024 року та 24 червня 2024 року.
Ухвалою суду першої інстанції від 29 серпня 2024 року призначено по справі аналогічну експертизу, яку відповідно до листа ДСУ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» МОЗ України № 381 від 15 жовтня 2024 року також повернуто без виконання, у зв`язку з неявкою ОСОБА_4 разом з дитиною на експертизу 14 жовтня 2024 року.
В матеріалах справи наявний лист суду першої інстанції від 08 жовтня 2024 року з доданою до нього копією листа ДСУ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» МОЗ України від 30 вересня 2024 року та докази його направлення до відома, зокрема, третій особі ОСОБА_4 , яким повідомлено про необхідність з`явитися до експертної установи 14 жовтня 23024 року з 09:00 год. по 12:00 год. 
Крім того, відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_4 були достеменно та належним чином обізнані про розгляд даної цивільної справи в суді, брали участь у підготовчому судовому засіданні у даній справі 05 жовтня 2023 року, під час якого стороною позивача заявлялося клопотання про призначення експертизи та були належним чином повідомлені про дату і час наступного судового засідання. Відповідачем також було подано заяву, в якій він просив призначити у справі експертизу.
Про необхідність явки до експертної установи для участі у експертизі (відібрання зразків для дослідження) третя особа ОСОБА_4 повідомлялась судом, на її адресу направлялись виклики/повідомлення про необхідність явки до експертної установи з дитиною для проведення призначеної судом експертизи. У той же час ОСОБА_4 разом з дитиною до експертної установи так і не з`явилась, внаслідок чого матеріали цивільної справи були повернуті до суду з експертної установи без виконання ухвали суду про призначення експертизи.
Отже, ОСОБА_4 , усвідомлюючи значення результатів експертизи для вирішення справи, тричі не з`явилася разом із дитиною для відбору біологічних зразків та не повідомила суду про поважні причини своєї неявки експертній установи.
Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини. У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (ст. 109 ЦПК України). Зазначений висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі №523/4928/17.
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі №473/1343/18 зазначено, що ст. 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи.
Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до частини четвертої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Норма ст. 109 ЦПК України є імперативною щодо правових наслідків ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі. Законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення факту ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо провести експертизу для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №686/3582/16-ц, від 20 вересня 2023 року у справі №585/972/22, від 06 листопада 2024 року у справі №334/6732/21, від 23 квітня 2025 року по справі №935/1698/22.
Судова практика стосовно вказаного процесуального питання щодо застосування статті 109 ЦПК України є сталою та незмінною.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_4 були обізнана про наявність даної справи та про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи. Однак третя особа разом з дитиною на її проведення не з`явилися, саме її неявка призвела до неможливості проведення експертизи.
Третя особа ОСОБА_4 або її представник не повідомляли про неможливість з`явитися до експертної установи з поважних підстав.
У постанові Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 941/593/23 (провадження № 61-10002св25) зазначено, що відмовляючи в задоволенні позову саме за підстав відсутності висновку експертизи, суд першої інстанції не звернув увагу на положення статті 109 ЦПК України, згідно з якою у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Установивши, що саме відповідачка не з`явилася на експертизу разом із дитиною для відібрання зразків, необхідних для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, суд першої інстанції всі негативні наслідки поведінки відповідача, передбачені статтею 109 ЦПК України, помилково поклав на позивача.
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано розцінив поведінку третьої особи ОСОБА_4 як ухилення від проведення судово-медичної експертизи спірного батьківства методом молекулярно-генетичного аналізу геномної ДНК людини, яка надала б можливість визначити наявність або відсутність кровного споріднення між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому наявні підстави для застосування статті 109 ЦПК України, а саме встановлення факту для з`ясування якого у справі призначалася експертиза - факт походження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від ОСОБА_3 .
Таким чином, підстави вважати, що у період дат відібрання зразків для проведення експертизи третя особа разом з дитиною не з`явилися з поважних причин, відсутні. При цьому, бувши обізнаною про проведення експертизи ОСОБА_4 не зверталася ані до суду, ані до експертної установи з проханням щодо перенесення дати для відбору зразків.
Доказів того, що проведення експертизи чи відібрання біологічних зразків буде суперечити інтересам самої дитини судом не встановлено. Колегія суддів зауважує, що участь дитини у проведенні судової молекулярно-генетичної експертизи полягає лише у відібранні біологічних зразків, що не займає великої кількості часу.
Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Національні органи влади, дозволяючи або відхиляючи позов про встановлення батьківства, користуються дискреційними повноваженнями, спрямованими на захист найкращих інтересів дитини та збалансування інтересів як дитини, так і передбачуваного біологічного батька, що не суперечить гарантіям, які містяться у статті 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Krisztian Barnabas Toth v. Hungary», № 48494/06, 12 лютого 2013 року, § 33).
Отже, враховуючи наведені правові висновки Верховного Суду, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано дійшов висновку, що позивачем обставини свого батьківства доказано шляхом реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування свого батьківства відносно доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням поданих позивачем доказів та неможливості проведення експертизи з огляду на неявку третьої особи разом з дитиною для відібрання зразків для її проведення, видається більш вірогіднішим, ніж протилежне.
Суд у даній конкретній справі при вирішенні позовних вимог про визнання батьківства виходив з найкращих інтересів дитини, а також того, що відповідач та третя особа будь-яких доказів на спростування позову не надала, ухилилася від проведення судової експертизи, та встановив походження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від ОСОБА_3 .
Крім того, відповідно до повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служи України вих. №19.5.2/13040-26 від 20.02.2026 року, третя особа ОСОБА_4 мати дитини, неодноразово перетинала кордон України, та на час проведення вказаних вище експертиз перебувала в Україні, проте до експертної установи не з`явилася. 
Також, слід зауважити, що позивач з моменту народження дитини визнавав своє батьківство щодо неї, що підтверджується тим фактом, що вже у липні 2023 року, тобто через чотири місяці після народження доньки, він звернувся до суду з даним позовом. 
Щодо посилань в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, то вони стосується інших обставин, зокрема, оспорювання батьківства, та є різними з обставинами даної справи, рішення якої переглядається. 
Також посилання в апеляційній скарзі на практику Європейського Суду з прав людини та Верховного Суду є нелогічним з огляду на неналежну процесуальну поведінку відповідача і третьої особи в ході розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх спростував.
Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не бере до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення та відповідно додаткове рішення суду, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення від 16 грудня 2024 року не було вирішено питання про внесення змін до актового запису про народження дитини в частині зазначення прізвища малолітньої ОСОБА_8 , що є необхідним відповідно до законодавства та вищезгаданих правових норм при вирішенні судом даної категорії спорів, виникла необхідність в ухваленні відповідного додаткового рішення від 02 квітня 2025 року.
Враховуючи викладені обставини та норми права, додаткове рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2024 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2025 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошено 28 квітня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 30 квітня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді В.С. Городнича

О.В. Свистунова