Справа № 454/4136/24      Головуючий у 1 інстанції: Струс Т. В 
Провадження № 22-ц/811/4471/25     Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 червня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – позивача ОСОБА_1 , представника позивача – адвоката Матвійчук Г. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 листопада 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Сокальської міської ради Львівської області про припинення державної реєстрації права власності та визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Сокальської міської ради Львівської області (далі – Сокальска міська рада) Колесник Ю. О., в якому просив:
- припинити державну реєстрацію права власності за колгоспним двором, головою якого був ОСОБА_3 , проведену відповідно до свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Стенятинської сільської ради 10 квітня 1980 року, згідно рішення райвиконкому № 82 від 16 березня 1989 року, записаного в реєстрову книгу за реєстраційним № 227 в ДКП ЛОР «Червоноградське МБТІ» на дерев`яний житловий будинок 1950 року побудови, який складався з 2-х коридорів, кладовки та трьох житлових кімнат, загальною площею 57, 5 м. кв., житловою 41, 0 м. кв., допоміжною 16,5 м. кв. з належними до будинку літньою кухнею-хлівом, двома хлівами, гаражем, погребом, замощенням по АДРЕСА_1 , в зв`язку із його знищенням;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на одноповерховий, цегляний, житловий будинок 1991 року побудови, який складається із коридору пл. 6, 9 м. кв., кухні пл.7, 1 м. кв., ванної кімнати пл. 4, 2 м. кв., туалету пл. 1, 7 м. кв., коридору пл. 8, 4 м. кв., 4-х житлових кімнат : пл. пл. 20, 7 м. кв., 20, 7 м. кв., 21, 4 м. кв., 7, 2 м. кв. загальною площею 98, 3 м. кв., житловою 70, 0 м. кв. з належними до будинку прибудовою позн. е-2, погрібом позн. ПГ, господарською будівлею з літньою кухнею позн. Б.1, сараями позн. В1, ГІ, погрібом позн. ЖІ та сараєм И-1. в АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що згідно свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Стенятинської сільської ради 10 квітня 1980 року, на підставі рішення райвиконкому № 82 від 16 березня 1989 року, записаного в реєстрову книгу за № 227 в ДКП ЛОР «Червоноградське МБТІ», колгоспному двору, головою якого був батько позивача ОСОБА_3 , належав дерев`яний житловий будинок 1950 року побудови, що складався з 2-х коридорів, кладовки та трьох житлових кімнат, загальною площею 57, 5 м. кв., житловою 41, 0 м. кв., допоміжною 16, 5 м. кв. з належними до будинку літньою кухнею-хлівом, двома хлівами, гаражем, погребом, замощенням по АДРЕСА_1 . Відповідно до рішення виконкому Стенятинської сільської ради народних депутатів Львівської області від 14 березня 1990 року за № 11 батькові позивача ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво житлового будинку в межах власної присадиби по АДРЕСА_1 . Зазначає, що цим же рішенням виконкому батька позивача зобов`язано після побудови нового будинку старий будинок знести та отримано від всіх повнолітніх членів сім`ї забудовника розписку, якою вони зобов`язалися знести старий будинок після побудови нового. Рішення виконкому Стенятинської сільської ради народних депутатів Львівської області від 14 березня 1990 року за № 11 затверджено рішенням виконкому Сокальської районної ради народних депутатів від 19 квітня 1990 року № 111 та видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки. Одночасно, з виносом меж земельної ділянки проведено винос житлового будинку за проектом № 183-000-166 і господарських будівель за проектом № 204.3. Після виготовлення будівельного паспорта та затвердження його районним архітектором, ОСОБА_3 розпочав будівництво житлового будинку згідно з типовим проектом. Позивач зазначає, що його батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя не зареєструвавши право власності на новозбудований житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказує, що після смерті батька до нього в порядку спадкування за законом на підставі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 січня 2012 року в справі №321/137/2012 перейшли права та обов`язки забудовника, оскільки, незважаючи на завершення будівництва будинку в 1991 році, право власності зареєстроване на нього не було. Позивач, до якого у порядку спадкування за законом на підставі рішення суду перейшли права і обов`язки забудовника, не зміг зареєструвати право власності на будинок на своє ім`я, оскільки до складу прав і обов`язків забудовника не входить право на припинення права власності на старий будинок, який було знесено його батьком після будівництва нового житлового будинку, проте не проведено відповідних реєстраційних дій, передбачених законом по припиненню реєстрації права власності на знищений будинок. Вказує, що неможливість проведення державної реєстрації припинення права власності на знищений житловий будинок перешкоджає реалізації позивачем прав забудовника, які перейшли до нього в порядку спадкування за вищевказаним рішенням суду, зокрема зареєструвати право власності.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 06 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Сокальської міської ради про припинення державної реєстрації права власності та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки під час розгляду справи позивачем не доведено факту звернення до державного реєстратора щодо внесення відомостей про факт знищення нерухомого майна та відмови йому у цьому і наявності перешкод щодо проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок, зокрема, шляхом реалізації успадкованих згідно рішення суду прав забудовника, наявні підстави для відмови в задоволенні позову 
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши у грудні 2025 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 листопада 2025 року, ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував того, що у позивача відсутня фізична можливість, без відповідного рішення суду, провести реєстрацію припинення права власності на будинок, власником якого він не є, та зареєструвати право власності на новий, як спадкоємець забудовника такого майна. В даному випадку місцевий суд припустився надмірного формалізму. Положення статті 349 ЦК України визначають, що право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Наведена норма узгоджується з положеннями підпункту 1 пункту 75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553), згідно з яким для державної реєстрації припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт будівництва у зв`язку з його знищенням подаються заява власника (співвласників) закінченого будівництвом об`єкта чи об`єкта незавершеного будівництва, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат». Якщо майно відповідно до закону належить на праві спільної сумісної власності подружжю (колишньому подружжю), заява підписується кожним з подружжя (колишнього подружжя) незалежно від наявності державної реєстрації права власності лише в одного з них. В даному випадку такий власник (батько позивача) відсутній, оскілки помер в 2010 році. Така заява не може бути подана і його дружиною, яка також померла.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлі, виданого виконкомом Стенятинської сільської ради 10 квітня 1980 року, на підставі рішення райвиконкому № 82 від 16 березня 1989 року, в цілому будинковолодіння в АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, голова двору - ОСОБА_3 .
Згідно технічного паспорта на житловий будинок в АДРЕСА_1 , що виготовлений 28 травня 1989 року, будинок 1950 року побудови, складався з 2-х коридорів, кладовки та трьох житлових кімнат, загальною площею 57, 5 м. кв., житловою 41, 0 м. кв., допоміжною 16, 5 м. кв.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Стенятинської сільської ради народних депутатів Львівської області від 14 березня 1990 року за № 11 ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво житлового будинку в межах власної присадиби.
Рішенням виконкому Сокальської районної ради народних депутатів №111 від 19 квітня 1990 року ОСОБА_3 вирішено надати дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та видати будівельний паспорт на забудову земельної ділянки в АДРЕСА_1 , за поданням районного архітектора на закріпленій земельній ділянці.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 січня 2012 року визнано за ОСОБА_1 права та обов`язки забудовника на житловий будинок та господарські будівлі за адресою в АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно довідки КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» № 3996 від 08 вересня 2023 року житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_3 на підставі свідоцтва від 10 квітня 1989 року По даних поточної інвентаризації станом на 15 вересня 2011 року виявлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 знесено. На земельній ділянці в 1991 році побудовано новий житловий будинок.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частинами першою, другою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (частина перша статті 317, частина перша статті 319 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з статтею 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є знищення майна.
Згідно з положеннями частини першої статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.
Частиною другою цієї статті, яка 21 січня 2019 року виключена у зв`язку з набранням чинності Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21 жовтня 2019 року, було визначено, що у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.
Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку про те, що на час виникнення спірних правовідносин умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.
Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 708/254/18, від 26 червня 2019 року у справі № 334/16303/15, від 25 вересня 2019 року у справі № 272/62/15-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 588/249/20, від 01 серпня 2019 року у справі № 915/406/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 04/5026/803/2012, від 30 липня 2025 року у справі № 201/1895/23.
Так, у постанові Верховного Суду від 20 липня 2021 року у справі №904/4389/19 зазначено, що положення статті 349 ЦК України є чіткими, зрозумілими та однозначними, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування, що дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з цією статтею є наявність встановленого факту знищення майна. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. При цьому перелік документів, на підставі яких можна встановити факт знищення майна, не є вичерпним.
У постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №907/710/17 зазначено, що власник має право за своєю волею визначати фактичну та юридичну долю речі. Одним із видів визначення такої фактичної та юридичної долі речі є знищення майна, тобто обставина, яка припиняє існування у подальшому конкретного об`єкта права власності.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 травня 2023 року у справі № 916/3698/20 зазначено, що
«[…] відповідачами заперечується існування приміщень (місцерозташування, площа), які були передані Позивачу за актом від 05.01.2017 як внесок до статутного капіталу Позивача, оскільки внутрішні приміщення у будинку ОСОБА_2 були фактично знищені, а тому станом на дату державної реєстрації за Позивачем права власності на спірні нежилі приміщення, такі приміщення не могли існувати в натурі у складі громадської будівлі пам`ятки архітектури та містобудування (будинок ОСОБА_2 ), як предмети матеріального світу. З огляду на зазначене, Відповідачі вважають, що право власності Позивача на ці об`єкти було припинено відповідно до статті 349 ЦК України. Водночас, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження знищення будинку ОСОБА_2 та його внутрішніх приміщень, а додані Відповідачами докази свідчать лише про аварійність будинку, тоді як належних та допустимих доказів на підтвердження обставин про повне знищення внутрішніх приміщень будинку в матеріалах справи не міститься.
38. Відповідно до статті 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є знищення майна. Згідно зі статтею 349 ЦК України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень) право власності на майно припиняється в разі його знищення. Положення статті 349 ЦК України є чіткими, зрозумілими та однозначними, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування, що дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з даною статтею, є наявність встановленого факту знищення майна.
38.1. Здійснюючи розгляд справи, судами попередніх інстанцій застосовано статтю 349 ЦК України в редакції, чинній на момент реєстрації права власності за Позивачем, якою, окрім частини першої, частиною другою, яка 21.01.2019 виключена у зв`язку з набранням чинності Кодексом України з процедур банкрутства від 18.10.2018, який введено в дію з 21.10.2019, було визначено, що у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.
38.2. Колегія суддів звертає увагу, що наявність права, за захистом якого звертається Позивач в суд, має встановлюватися судом на час пред`явлення позову та розгляду справи. У зв`язку з цим у даній справі суди повинні застосовувати приписи статті 349 ЦК України, виходячи з обставин, які підлягають встановленню судом, щодо фактичного існування (можливого знищення) спірних приміщень на час пред`явлення позову та прийняття рішення у справі, а не на час оформлення (реєстрації) права власності Позивачем. Така позиція відповідатиме судовій практиці Верховного Суду щодо захисту права власності на об`єкт нерухомості у разі його знищення (постанови Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №04/5026/803/2012, від 25.03.2021 у справі №588/249/20, від 20.07.2021 у справі №904/4389/19, від 23.12.2021 у справі №5015/45/11 (№914/1919/20, на які також посилаються Відповідачі у касаційних скаргах (пункти 6, 17 постанови))».
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості ( абзац другий частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Частиною другою цієї статті Закону визначено, що у разі знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості (у тому числі у зв`язку із зміною проектної документації на будівництво) або скасування державної реєстрації земельної ділянки відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, а реєстраційний номер цього об`єкта скасовується.
Відповідно до частин другої і десятої статті 18, частини першої статті 20, частин другої і третьої статті 32, частини третьої статті 34 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою, поряд з іншим, затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – Порядок).
Пунктом 75 Порядку (у редакції, чинній на момент звернення до суду з даним позовом) передбачено, що для державної реєстрації припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт будівництва у зв`язку з його знищенням подаються:
1) заява власника (співвласників) закінченого будівництвом об`єкта чи об`єкта незавершеного будівництва, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України “Про нотаріат”. Якщо майно відповідно до закону належить на праві спільної сумісної власності подружжю (колишньому подружжю), заява підписується кожним з подружжя (колишнього подружжя) незалежно від наявності державної реєстрації права власності лише в одного з них;
2) документ, що посвідчує право власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли такий документ відсутній у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням).
Державна реєстрація припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням проводиться за наявності:
відомостей про факт знищення, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, або
витягу з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, поданого заявником чи отриманого державним реєстратором, що містить інформацію про акт комісійного обстеження, категорія пошкоджень об`єкта в якому зазначена відповідно до Порядку виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії Російської Федерації, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2022 р. № 473 (Офіційний вісник України, 2022 р., № 37, ст. 1981), як “об`єкт непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйнований об`єкт)”, чи про акт дистанційного обстеження із заключним висновком про те, що об`єкт є знищеним, складений відповідно до Порядку реалізації експериментального проекту щодо проведення обстеження знищених окремих категорій об`єктів нерухомого майна, зокрема із застосуванням інформаційних продуктів дистанційного зондування Землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 жовтня 2023 р. № 1185 (Офіційний вісник України, 2023 р., № 103, ст. 6166) (далі - акт дистанційного обстеження) чи особливостей проведення дистанційного обстеження знищених окремих категорій об`єктів нерухомого майна, які розташовані на територіях можливих бойових дій, для яких не визначена дата припинення можливості бойових дій, на територіях активних бойових дій, для яких не визначена дата завершення бойових дій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2025 р. № 815, або
поданого заявником акта комісійного обстеження, категорія пошкоджень об`єкта в якому зазначена як “об`єкт непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйнований об`єкт)”, чи акта дистанційного обстеження із заключним висновком про те, що об`єкт є знищеним, або їх копій, засвідчених підписом такого заявника.
У разі коли акт комісійного обстеження містить висновок щодо необхідності проведення технічного обстеження, державна реєстрація припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням проводиться виключно за наявності відомостей про факт знищення, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.
Тобто, виходячи з системного аналізу зазначених вище норм, слід дійти висновку, що з 21 жовтня 2019 року факт знищення майна не пов`язується з реєстрацією саме за заявою власника у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомостей про припинення права власності у зв`язку із знищенням майна.
У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року зазначено таке: «Тобто припинення права власності на таке майно пов`язується з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення про виключення знищеної речі з державного реєстру. З моменту внесення відповідних змін до реєстру припиняється право на це майно. Отже, припинення права власності на майно у зв`язку з його знищенням має відбуватись у передбаченому законодавством позасудовому порядку».
Подібних висновків дійшов Верховний Суд України в ухвалі від 4 вересня 2015 року у справі № 6-1584ц15, а також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в 15 квітня 2015 року у справі № 6-5988св15.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про припинення державної реєстрації права власності на знищений об`єкт нерухомого майна, суд першої інстанції, врахувавши, що таке припинення має відбуватися у позасудовому порядку, з огляду на те, що позивачем не надано доказів звернення до органів державної реєстрації щодо державної реєстрації припинення права власності на такий об`єкт зв`язку з його знищенням, а також отримання ним відмови від цих органів у проведенні державної реєстрації припинення, в цілому дійшов правильного висновку про наявність підстав для такої відмови, адже відсутнє порушене право, яке би могло бути захищеним у спосіб обраний позивачем, а саме шляхом припинення державної реєстрації права власності.
Водночас, колегія суддів звертає увагу позивача, що у разі отримання ним відмови органів державної реєстрації у проведенні державної реєстрації припинення права власності на знищений об`єкт нерухомого майна, він не позбавлений можливості захисти свої права у спосіб подання відповідного позову до адміністративного суду, за правилами адміністративного судочинства.
Також не підлягали задоволенню позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на новозбудований його батьком житловий будинок, адже саме по собі посилання позивача на норми статті 328 ЦК України, якою визначено підстави набуття права власності не може бути підставою для цього, оскільки за позивачем рішенням суду визнано права та обов`язки забудовника такого об`єкта, таке право ніким не заперечується, зокрема, відповідачем у справі, проте позивачем не надано доказів звернення до компетентних органів з питанням щодо прийняття його до експлуатації, з подальшим проведенням після цього державної реєстрації права власності за ним на такий об`єкт, або доказів неможливості вчинення ним таких дій, зокрема, з вини відповідача.
При цьому право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Аналіз цієї норми у зв`язку з фактичними обставинами справи, яка переглядається, свідчить про те, що визнання права власності за позивачем, який є носієм прав та обов`язків забудовника на створене його батьком майно, в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності на таке майно у встановленому законодавством порядку, однак у цій справі таких перешкод судами не встановлено.
Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки наведені в апеляційної скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не спростовують загалом правильних висновків суду першої інстанції, оскаржене рішення належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат, включаючи витрати на професійну правничу допомогу, особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич