ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/7371/24 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
Віталіна ГАЙДАШ

ПОСТАНОВА
Іменем України

20 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Сорочка Є.О.,
суддів Коротких А.Ю.,
Чаку Є.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання рішення протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду із позовом до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення від 19.04.2024 №71134300022041 Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про відмову у надані дозволу на імміграцію в Україну позивачу, громадянину держави Ізраїль, ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23.04.2024 №80111500093791 про скасування посвідки на тимчасове проживання від 23.11.2022 № НОМЕР_1 , виданої позивачу;
- зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення відповідачів є протиправними та підлягають до скасування, оскільки відповідачі у спірних рішеннях не зазначили будь-яких обставин, які слугували підставою для їх прийняття, так як позивач є громадянином Держави Ізраїль та документований паспортом цієї країни, як наслідок, позивач не документований паспортом громадянина України, тому прийняття вищезазначених рішень з підстав ніби то належності позивача до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» є протиправним. Також позивачем вказано, що відповідачами порушено баланс між несприятливими наслідками для прав позивача, що призвело до негативних для нього наслідків за відсутності безпосередньої вини позивача.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апеляційні скарги обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянти вказують, що приймаючи рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну позивачу, Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначили, що громадянин Держави ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Іллінці Вінницької області є громадянином України згідно п. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», тому він не може документуватись посвідкою на постійне проживання в Україні.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивача документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 від 23.11.2022, терміном закінчення строку до 22.11.2023.
Позивач звернувся до Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україні на підставі п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про імміграцію» (дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам України).
Рішенням Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 19.04.2024 №71134300022041 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».
У подальшому 19.04.2024 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшов лист №7113/1292-24 від Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про те, що за результатами розгляду матеріалів справи №400047147 від 19.10.2023 громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця СРСР, щодо надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 (у зв`язку з тим що він перебуває у шлюбі з громадянкою України), було встановлено його належність до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України».
На підставі вищезазначених обставин Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, враховуючи належність позивача до громадянства України, прийнято рішення від 23.04.2024 №80111500093791 про скасування позивачу посвідки на тимчасове проживання від 23.11.2022 № НОМЕР_1 .
Позивач не погоджуючись із вищезазначеними рішеннями відповідачів, тому звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що позивач є громадянином Держави Ізраїль та документований паспортом цієї країни, як наслідок, позивач не документований паспортом громадянина України, тому відповідачі фактично спонукають позивача відмовитись від громадянства іншої держави.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III (далі - Закон № 2491-III) та Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI, іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Положеннями частини 1 статті 4 Закону № 3773-VI визначають, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
За змістом ч. 15 ст. 4 Закону №3773-VІ іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.
Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Статтею 6 Закону України «Про імміграцію» визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів, відповідно до яких останні перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.
Стаття 9 Закону України «Про імміграцію» встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.
Статтею 10 Закону України «Про імміграцію» встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).
У відповідності до пп. 2 п. 2 цього Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме, зокрема, батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.
Згідно п. 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: - формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; - надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; - здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.
З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україні на підставі п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про імміграцію» (дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам України).
Вичерпний перелік підстав для відмови у видачі дозволу на імміграцію викладено у ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III.
Так, згідно із п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.
Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 19.04.2024 №71134300022041 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну саме на підставі п.4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».
Однак, у спірному рішенні Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 19.04.2024 №71134300022041 не зазначено, які саме відомості, зазначені позивачем, є недостовірними чи неправдивими, а в матеріалах справи докази на підтвердження доводів відповідача відсутні.
На підставі аналізу оскаржуваного рішення від 19.04.2024 №71134300022041, суд першої інстанції вірно встановив, що спірне рішення відповідача не відповідає критеріям обґрунтованості та вмотивованості, оскільки містить лише посилання на п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», без зазначення обставин та доказів, мотивів та підстав, які мали вирішальне значення для його прийняття.
Разом із тим, 19.04.2024 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надійшов лист №7113/1292-24 від Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про те, що за результатами розгляду матеріалів справи №400047147 від 19.10.2023 громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця СРСР, щодо надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 (у зв`язку з тим що він перебуває у шлюбі з громадянкою України), було встановлено його належність до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України».
Згідно ст. 5 Закону України «Про громадянство України» (далі - Закон №1636-XII) документами, які підтверджують громадянство України, є паспорт громадянина України, а для осіб віком до 16 років - свідоцтво про народження.
Відповідно до Положення про свідоцтво про народження, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ воно є документом, що підтверджує факт реєстрації народження дитини, підтверджує громадянство України особи віком до 16 років на підставі запису про громадянство її батьків та видається на дитину, яка відповідно до Закону України «Про громадянство» є громадянином України або набула громадянства України.
Відповідач наполягає на тому, що позивач є громадянином України на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III як такий, що проживав на території України на момент проголошення незалежності України.
Проте, з наведених підстав набуття громадянства України позивачем слід пов`язувати у взаємозв`язку зі ст.ст. 5, 12 Закону України №1636-XII, тобто необхідністю його оформлення шляхом отримання відповідного паспорта громадянина України.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач є громадянином Держави Ізраїль та документований паспортом цієї країни, як наслідок, позивач не документований паспортом громадянина України, тому відповідачі фактично спонукають позивача відмовитись від громадянства іншої держави.
Крім того, позивача документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 від 23.11.2022, терміном закінчення до 22.11.2023, тому при прийнятті рішення про видачу йому цієї посвідки на тимчасове місце проживання в Україні, відповідний територіальний орган ДМС проводив перевірку законності залишення на тимчасове проживання на території України позивача та не виявив підстав для відмови в її видачі.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав визнати протиправним та скасувати рішення Уманського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 19.04.2024 №71134300022041 про відмову у надані дозволу на імміграцію в Україну позивачу.
При цьому, пп. 1 п. 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322, посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів
Оскільки передумовою для прийняття рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23.04.2024 №80111500093791 про скасування посвідки на тимчасове проживання від 23.11.2022 №800293192, виданої позивачу, слугував лист №7113/1292-24 від Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про те, що за результатами розгляду матеріалів справи №400047147 від 19.10.2023 громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця СРСР, йому відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону № 2491-III, однак враховуючи факт встановлення судом протиправності вищенаведеного рішення відповідача, рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 23.04.2024 №80111500093791 про скасування посвідки на тимчасове проживання від 23.11.2022 № НОМЕР_1 , виданої позивачу, також підлягає до скасування.
Слід звернути увагу, що відповідачами, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування посвідки на постійне проживання в Україні без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такої посвідки/дозволу на імміграцію в Україну.
Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.03.2019 по справі №820/1863/17, від 17.04.2019 по справі №820/6675/16, від 03.04.2019 по справі №815/2473/17, від 20.03.2019 по справі №820/391/17, від 16.01.2019 по справі №815/1010/16.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою ефективного захисту прав позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень слід зобов`язати Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, зазначених у цьому рішенні.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя Є.В. Чаку