УХВАЛА
09 червня 2026 року
м. Київ
справа № 553/995/25
провадження № 61-7273ск26
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Полтави від 29 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого 11 квітня 2025 року Ленінським районним судом міста Полтави, 
у цивільній справі № 553/995/25 за заявою Акціонерного товариства «Полтавагаз» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2025 року Акціонерне товариство «Полтавагаз» 
(далі - АТ «Полтавагаз») звернулося до Ленінського районного суду міста Полтави (на даний час назву суду змінено на Подільський районний суд міста Полтави відповідно до Закону України від 26 лютого 2025 року № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів») із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» (далі - АТ «Оператор ГРС «Полтавагаз») заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу в розмірі 1 093,77 грн; 3 % річних - 33,34 грн; інфляційні втрати - 136,04 грн та судовий збір - 302,80 грн.
Ленінський районний суд міста Полтави судовим наказом від 11 квітня 
2025 року стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Оператор ГРС «Полтавагаз» заборгованість за надані послуги з розподілу природного газу в розмірі 1 093,77 грн; 3 % річних - 33,34 грн; інфляційні втрати - 136,04 грн та судовий збір - 302,80 грн.
25 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу, виданого 11 квітня 2025 року Ленінським районним судом міста Полтави.
Подільський районний суд міста Полтави ухвалою від 29 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу, виданого 11 квітня 2025 року Ленінським районним судом міста Полтави, повернув заявникові без розгляду на підставі частини шостої статті 170 ЦПК України.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.
Полтавський апеляційний суд постановою від 28 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Подільського районного суду міста Полтави від 29 квітня 2025 року залишив без змін.
28 травня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Полтави від 29 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року.
Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки вона не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.
Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Згідно з частиною п`ятою статті 392 ЦПК України якщо касаційна скарга подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення від сплати судового збору.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що він звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав (частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
У постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 160/15864/20 (провадження 
№ 11-177апп21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними щодо положень статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб`єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії (об`єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій.
Отже, споживачі звільняються від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу у випадку, якщо вони є позивачами і звертаються до суду із позовами про захист прав споживачів.
З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень, касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу, виданого 11 квітня 2025 року Ленінським районним судом міста Полтави про стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу.
Відповідно до частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
Суд першої інстанції при розгляді заяв про видачу / скасування судового наказу діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, а саме Розділом ІІ ЦПК України «Наказне провадження».
Згідно з частиною другою статті 42 ЦПК України при розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник.
Наказне провадження є особливим спрощеним видом провадження у цивільному судочинстві, спрямованим на прискорене надання судового захисту прав особи, які оцінюються як безспірні, шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без проведення судового засідання та без здійснення виклику заявника (стягувача) і боржника (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду 
у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження 
№ 14-448цс19)).
Отже, поширення правил частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» на боржників при розгляді вимог, які вирішуються в порядку наказного провадження, закон не містить.
Подібний висновок викладений в ухвалі Верховного Суду від 05 липня 
2019 року у справі № 645/7058/18 (провадження № 61-12214ск19).
Таким чином ОСОБА_1 не звільнений від сплати судового збору у справі № 553/995/25, оскільки останній не має статусу позивача, а є боржником у даному наказному провадженні та з вимогами щодо захисту своїх прав як споживача до суду не звертався.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».
У частині першій статті 3 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється, зокрема за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення.
Відповідно до статті 258 ЦПК України судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови, судові накази.
У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» установлено на 2026 рік прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2026 року - 3 328 грн.
Відповідно до підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на ухвалу суду фізичною особою справляється судовий збір, що становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 грн х 0,2 = 665,60 грн).
Зазначені положення поширюються на подання апеляційних і касаційних скарг на усі, без винятку, ухвали суду, які підлягають оскарженню, та рішення за наслідками їх перегляду, незалежно від того, чи передбачено Законом України «Про судовий збір» справляння судового збору за подання тих заяв до суду першої інстанції, за результатами розгляду яких постановлено відповідні ухвали.
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 травня 2018 року у справі № 915/955/15 (провадження № 12-66гс18).
Згідно з частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року 
у справі № 916/228/22 (провадження № 12-26гс22) зазначила, що Верховний Суд застосовує коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору в разі подання до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою статті 4 Закону України «Про судовий збір», в електронній формі. Особи, які після 04 жовтня 2021 року подають до суду документи в електронній формі з використанням системи «Електронний суд», мають правомірні очікування, що розмір судового збору, який підлягає сплаті ними, у такому разі буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта, що прямо передбачено в Законі України «Про судовий збір».
Отже, ОСОБА_1 необхідно сплатити суму судового збору у розмірі 
532,48 грн (665,60 х 0,8) за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, який має бути перераховано або внесено за наступними реквізитами: отримувач коштів ? ГУК у місті Києві/Печерський район/22030102; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA288999980313151207000026007; призначення платежу - «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».
Порядок сплати судового збору визначений статтею 6 Закону України «Про судовий збір».
Верховний Суд звертає увагу, що необхідність сплати судових витрат не може визнаватися обмеженням права доступу до суду, оскільки, за змістом положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу. Так, згідно прецедентної судової практики Європейського суду з прав людини, інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення 
пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення у справі «Креуз проти Польщі», заява № 28249/95, від 19 червня 2001 року).
Оскільки частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на вказані вимоги при розгляді заяви про скасування судового наказу, ОСОБА_1 необхідно сплатити судовий збір за подання касаційної скарги на загальних підставах.
Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої 
статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Полтави від 29 квітня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року залишити без руху.
Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя І. М. Фаловська