П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 572/3449/25
Провадження № 22-ц/4815/562/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ковташа Василя Даниловича на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

в с т а н о в и в:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» звернулося до суду з позовною заявою, у якій просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №4795909 від 20.09.2021 року у розмірі 47280 грн. та понесені судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 20.09.2021 року між ТОВ «Міолан» та відповідачем було укладено договір №4795909, за умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 8000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, який відповідач не повернув.
28.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір №28-12/2021/72 у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» відступив ТОВ «Вердикт капітал» право вимоги до відповідача.
10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір відступлення права вимоги №10-03/2023/01 у відповідності до умов якого ТОВ «Вердикт капітал» відступив позивачу право вимоги до відповідача.
Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав своїх зобов`язань.
Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «Коллект центр» за кредитним договором: №4795909 в розмірі 47280 грн.
Посилаючись на норми ЦК України, просить стягнути з відповідача вказану заборгованість.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2025 рокупозов задоволено.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» заборгованість за кредитним договором в сумі 47280 (сорок сім тисяч двісті вісімдесят) грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» судові витрати в сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. грн. 40 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» понесені витрати на правову допомогу у розмірі 16000 (тринадцять тисяч) грн.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Ковташ В.Д., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення процентів за кредитним договором у розмірі 39280 грн та змінити рішення в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на момент виникнення спірних правовідносин, а також на час ухвалення рішення суду першої інстанції відповідач проходив військову службу у Збройних Силах України, що підтверджується військовим квитком та довідкою військової частини. У зв`язку з цим на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовцям у період особливого стану не нараховуються проценти за користування кредитом, штрафні санкції та пеня.
Скаржник зазначає, що не мав можливості подати відповідні докази до суду першої інстанції, оскільки безперервно проходив військову службу, брав участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони України, а ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви не отримував. Про існування рішення суду дізнався лише після його надходження до військової частини 09 грудня 2025 року. У зв`язку з цим просить суд апеляційної інстанції прийняти нові докази відповідно до статті 367 ЦПК України як такі, що не могли бути подані до суду першої інстанції з причин, які об`єктивно не залежали від нього.
Також апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 грн, оскільки такий розмір витрат є неспівмірним зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та характером спору. Зазначає, що справа є малозначною та типовою для категорії спорів про стягнення заборгованості за кредитним договором, розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без участі представника позивача у судових засіданнях, а окремі заявлені послуги фактично мають організаційний характер і не є самостійною правничою допомогою. Вважає, що заявлений розмір витрат не відповідає критеріям реальності, необхідності та розумності, а тому підлягає зменшенню до 3 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Позивач зазначає, що відповідач не заперечує факту укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, а тому наявність заборгованості за договором є доведеною. На думку позивача, надані відповідачем документи не підтверджують наявності у нього права на пільги, передбачені частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки у спірний період нарахування процентів — з 21 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року — відповідач проходив військову службу за контрактом та не надав доказів того, що був мобілізований або безпосередньо брав участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони чи перебував у районах проведення відповідних заходів.
Позивач вказує, що згідно з військовим квитком відповідач проходив військову службу за контрактом з 18 грудня 2002 року по 27 серпня 2025 року, а призваний на військову службу на підставі Указу Президента України №65/2022 лише 24 листопада 2025 року, тобто після періоду нарахування процентів. На переконання позивача, положення частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюються на осіб, які у відповідний період проходили військову службу за контрактом та не довели безпосередньої участі у визначених законом заходах. На підтвердження своєї позиції позивач посилається, зокрема, на постанову Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.
Також у відзиві зазначено, що нарахування процентів за кредитним договором здійснювалося виключно за період з 21 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року, тобто до введення воєнного стану та до мобілізації відповідача, а після набуття позивачем права вимоги нові нарахування не здійснювалися.
Щодо доводів апеляційної скарги про неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу позивач зазначає, що понесені ним витрати підтверджені належними доказами, зокрема договором про надання правової допомоги, заявкою, прайс-листом та актом наданих послуг. Позивач вважає, що розмір витрат у сумі 16 000 грн відповідає критеріям реальності, необхідності та розумності, а відповідач не довів їх неспівмірності. Також зазначає, що спір виник унаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, тому підстав для зменшення витрат на правничу допомогу немає.
Крім того, позивач просить здійснювати апеляційний розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

19 травня 2026 року представник відповідача подав заперечення у яких просив у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» про розгляд справи №572/3449/25 в загальному позовному провадженні із викликом сторін - відмовити.

20 травня 2026 року позивач подав клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні із викликом сторін.

Стаття 368 ЦПК України визначає порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції.
З огляду на частину першу цієї статті, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову більше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції також за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, проте із повідомленням учасників справи.
Тобто у будь-яком випадку суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження, проте з викликом або без виклику сторін.
Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості у розмірі 47280 грн., справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
Враховуючи викладене, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, апеляційна скарга підлягає до розгляду в апеляційному порядку без виклику учасників справи, тому клопотання про проведення судового засідання з викликом (повідомленням) учасників у загальному позовному провадженні до задоволення не підлягає.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем було підписано договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №4795909.
Згідно з умовами договору, товариство надає позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а саме: кошти на умовах фінансового кредиту для власних потреб на умовах цього договору, а також згідно правил надання грошових коштів у позику, а позичальник зобов`язується отримати та належним чином використовувати і повернути в передбачені цим договором строки кредит та сплатити відсотки й інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах визначених цим договором та правилами. Кредит надається у сумі 8000 грн., зі строком дії договору – 30 днів, з кінцевим терміном повернення кредиту 20.10.2021 року.
28.12.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір №28-12/2021/72 у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» відступив ТОВ «Вердикт капітал» право вимоги до відповідача.
10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір відступлення права вимоги №10-03/2023/01 у відповідності до умов якого ТОВ «Вердикт капітал» відступив позивачу право вимоги до відповідача.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №28-12/2021-72 від 28.12.2021 року боржник ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором №4795909 за тілом кредиту 8000 грн. та за процентами 16080 грн., загальна сума 24080 грн.
10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір відступлення прав вимог №10-03/2023/01 у відповідності до умов ТОВ «Вердикт капітал» відступив позивачу право вимоги до відповідача.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу №10-03/2023/01 від 10.03.2023 року боржник ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором №4795909 за тілом кредиту 8000 грн. та за процентами 39280 грн., загальна сума 47280 грн.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем факт отримання кредитних коштів у загальній сумі не заперечується та не оспорюється факт укладення вказаних договорів. Матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання відповідачем зобов`язань з повернення суми кредитів та сплати процентів.

За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (далі Закон) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

В ст. 1, 2 даного Закону закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей за якими - військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з п. 15 ст. 14 Закону (в чинній редакції) військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.

Частиною 15 статті 14 Закону (яка діяла на момент укладання кредитного договору та нарахування відсотків) передбачено, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

З аналізу вказаної норми права (в чинній редакції та редакції на час укладання кредитних договорів) вбачається, що пільги щодо нарахування відсотків та штрафних санкцій за договорами кредиту мають такі категорії військовослужбовців:
- які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову;
- інші військовослужбовці, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції або у відсічі збройної агресії рф проти України.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не отримував ухвалу про відкриття провадження, копію позовної заяви та судові повістки, а тому колегія суддів вважає, що надані до апеляційної скарги докази підлягають урахуванню, оскільки відповідач був позбавлений можливості подати їх до суду першої інстанції.

Як убачається з матеріалів апеляційної скарги, відповідачем надано військовий квиток ОСОБА_1 від 28 травня 2001 року з відповідними службовими відмітками, з якого вбачається проходження ним військової служби з 2001 року та участь в антитерористичній операції. Із зазначеного також убачається, що відповідач на момент виникнення спірних правовідносин перебував на військовій службі в умовах особливого періоду.
Листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142 роз`яснено, що документом, який підтверджує призов та проходження військової служби військовослужбовцем у особливий період, є, зокрема, військовий квиток, у якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки.
Отже, наданий відповідачем військовий квиток є належним доказом проходження військової служби та участі в АТО у розумінні положень частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Посилання позивача на правові висновки Верховного Суду у справі № 426/4264/19 колегія суддів відхиляє, оскільки фактичні обставини зазначеної справи не є подібними до обставин цієї справи.
Так, у наведеній справі Верховний Суд виходив із того, що матеріали справи не містили належних доказів проходження позичальником військової служби та документів, визначених листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142, а надана довідка підтверджувала лише наявність у особи статусу учасника бойових дій.
Натомість у цій справі відповідачем надано належні та допустимі докази проходження військової служби в особливий період, зокрема військовий квиток із відповідними службовими відмітками, що підтверджує наявність передбачених законом підстав для застосування пільг, визначених частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Доводи позивача про те, що відповідач проходить військову службу за контрактом, а тому на нього не поширюються гарантії, передбачені зазначеною нормою закону, є необґрунтованими.
За змістом частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» право на звільнення від нарахування штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом пов`язується з фактом проходження військової служби в особливий період, наявністю статусу військовослужбовця, участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, а не виключно із підставою проходження такої служби.
При цьому сама по собі обставина проходження військової служби за контрактом не спростовує поширення на відповідача гарантій соціального захисту, встановлених наведеною нормою права.
Зважаючи на встановлене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у зв`язку із чим нарахування відповідачу процентів за користування кредитом, пені та штрафних санкцій у спірний період є неправомірним.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 39280,00 грн.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на невідповідність між мотивувальною та резолютивною частинами рішення суду першої інстанції.
Так, у мотивувальній частині рішення суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, тоді як у резолютивній частині ухвалив про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Зазначена суперечність свідчить про невідповідність висновків суду першої інстанції встановленим обставинам справи та порушення вимог щодо законності й обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Відповідно до підпункту б, в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, серед іншого, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 10 статті 141 ЦПК України встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2422,40 грн та понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16000,00 грн. Відповідачем сплачено 2906,88 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
З урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, а саме з урахуванням критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретних обставин справи, з урахуванням її складності та обґрунтованості таких витрат, колегія суддів вважає, що заявлені до стягнення позивачем витрати на правничу допомогу є завищеними та оцінює їх у розмірі 4000 гривень.
За результатом розгляду справи апеляційним судом позов задоволено на 16,92% (із заявлених до стягнення 47280,00 грн. стягнуто 8000,00 грн). Апеляційна скарга задоволена на 100% (позивачу відмовлено у стягненні 39280,00 грн. відсотків, тіло у розмірі 8000,00 гривень відповідачем не оскаржувалось).
З огляду на пропорційність задоволених вимог, з відповідача (апелянта)на користь позивача підлягає стягненню 409,87 грн судового збору та 676,80 грн витрат на правничу допомогу (16,92% від 4000), що разом становить 1086,67 грн. Своєю чергою, з позивача на користь відповідача (апелянта) підлягає стягненню 2906,88 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Оскільки сума судових витрат, яка підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, перевищує суму судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача (апелянта) підлягає стягненню різниця у розмірі 1820,21 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ковташа Василя Даниловича, задовольнити.
Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» заборгованість за кредитним договором в сумі 8000 гривень.
Здійснити новий розподіл судових витрат.
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» на користь  ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1820 гривень 21 копійка.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.