ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/3563/24  Номер провадження 22-ц/814/696/26	Головуючий у 1-й інстанції МУРАШОВА Н. В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А. І.
Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.
при секретарі Коротун І. В.

розглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 липня 2025 року, ухвалене суддею Мурашовою Н. В., повний текст рішення складено – 11 серпня 2025 року

у справі за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію та гарячу воду, -

В С Т А Н О В И В:

03.07.2024 КП «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію та гарячу воду, в якому просило суд стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь КП «Теплоенерго» заборгованість за спожиту теплову енергію та гарячу воду у розмірі 36 119,92 грн, яка складається з суми заборгованості з послуг постачання теплової енергії та постачання гарячої води, плати за абонентське обслуговування та нараховані на суму заборгованості 3% річних в сумі 41,80 грн, інфляційні втрати в сумі 60,23 грн та судовий збір у сумі 3 028 грн.

Позовна заява мотивована тим, що КП «Теплоенерго» відповідно до положень ст.6 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води. КП «Теплоенерго» надає комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачам ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 . У результаті невиконання відповідачами зобов`язань по оплаті наданих послуг станом на 25.06.2024 утворилася заборгованість за період з 01.04.2007 по 31.05.2024 в сумі 36 119,92 грн, яка складається із заборгованості з постачання теплової енергії, постачання гарячої води та плати за абонентське обслуговування. У зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути суму боргу з урахуванням 3% річних у розмірі 41,80 грн та встановленого індексу інфляції у розмірі 60,23 грн. 

Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 жовтня 2024 року позов Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію та гарячу воду – задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води, надані за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.04.2007 по 31.05.2024 в сумі 36 119,92 грн, та нараховані на суму заборгованості 3% річних в сумі 41,80 грн, інфляційні втрати в сумі 60,23 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області судові витрати на судовий збір в сумі 1514 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області судові витрати на судовий збір в сумі 1514 грн (а.с. 78-79). 

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2024 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 15 жовтня 2024 року за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію та гарячу воду – задоволено. Скасовано заочне рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 15 жовтня 2024 року у справі №537/3563/24 за позовом Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію та гарячу воду. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Викликано учасників справи в судове засідання на 20.01.2025 о 14.00 год (а.с. 119-120).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 липня 2025 року позов Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію та гарячу воду – задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, надані за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.11.2016 по 31.05.2024 в сумі 27 468,86 грн, та нараховані на суму заборгованості 3% річних в сумі 41,80 грн, інфляційні втрати в сумі 60,23 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області судові витрати на судовий збір в сумі 1152,46 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області судові витрати на судовий збір в сумі 1152,45 грн. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не зверталися за отриманням субсидії з підстав відсутності доходу на оплату комунальних послуг, не зверталися із заявами про припинення постачання комунальних послуг в їх житло. Із врахуванням обов`язку відповідачів оплачувати спожиту теплову енергію та гарячу воду в їх житлі, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачі не виконали своїх обов`зків з оплати спожитої теплової енергії та гарячої води у розмірі 36 119,92 грн, надані за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.04.2007 по 31.05.2024. У заяві про скасування заочного рішення відповідач ОСОБА_1 зазначив, що заявлені вимоги до відповідачів в понад визначені загальні цивільно-процесуальні строки пред`явлення вимог не підлягають задоволенню. Отже суд першої інстанції визнав таку заяву відповідача ОСОБА_1 як заяву про застосування строку позовної давності до вимог КП «Теплоенерго» про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію та гарячу воду за період з 01.04.2007 по 31.05.2024, а тому відповідно до ч.3, ч.4 ст. 267 ЦК України суд першої інстанції визнав за необхідне за клопотанням відповідача ОСОБА_1 застосувати строк позовної давності до позовних вимог КП «Теплоенерго» про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію та гарячу воду за період з 01.04.2007 по 31.05.2024, тобто в межах строку позовної давності, який переривався фактичним визнанням боргу в межах самої позовної давності (24.12.2019 оплачено за листопад 2019, й в подальшому проводилися періодично інші оплати боргу), стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь позивача КП «Теплоенерго» заборгованість по оплаті спожитих послуг за централізоване опалення та постачання гарячої води з 01.11.2016 по 31.05.2024 (3 роки - листопада 2019 по листопад 2016) у розмірі 27 468,86 грн. На підставі ч.2 ст. 625 ЦК України на користь позивача з відповідачів підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми у розмірі 41,80 грн та інфляційні втрати у розмірі 60,23 грн. З огляду на викладене, з врахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд першої інстанції визнав за необхідне частково задовольнити позовні вимоги КП «Теплоенерго» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення забргованості за спожиту теплову енергію та гарячу воду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що першочергове порушення прав ОСОБА_1 полягає в тому, що він перебуває в місцях позбавлення волі і не може ознайомитися з матеріалами справи, в тому числі отримати позовну заяву від суду, якщо суд сам її не надасть за своєю ініціативою, а також не може ефективно здійснювати свій захист в суді, що викликано встановленим порядком перебування під вартою осіб, до яких зараз належить ОСОБА_1 . Зазначає, що у рішенні суду першої інстанції, суд неправильно тлумачив його відзив на позовну заяву. Відповідачі не укладали договір з позивачем про надання комунальних послуг і, якщо послуга не була замовлена особою і особа не зверталася за нею, то договір не було укладено. Судом першої інстанції встановлено, що за розрахунком позивача відповідачі мають заборгованість по оплаті наданих позивачем послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води та плати за абонентське обслуговування за період з 01.04.2007 по 31.05.2024, що становить 36 119,92 грн. Є незрозумілим зазначені розрахунки і звідки вони взяті, оскільки а ні позову, а ні додатків до нього ОСОБА_1 не отримував. Незрозуміло ОСОБА_1 , чому саме позивач постачає йому тепло і яким саме чином, оскільки він отримує тепло безпосередньо від газової котельні, яка перебуває на балансі Державної пожежно-рятувальної частини №6 м. Кременчука, яке й надало йому житло і де він зараз зареєстрований як колишній інспектор цієї частини. За своєю адресою реєстрації ОСОБА_1 ніколи не здійснював жодних платежів з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води будь-кому, оскільки майновий комплекс Державної пожежно-рятувальної частини №6 м. Кременчука опалювався за кошти Міністерства надзвичайних ситуацій – зараз Державна служба України з надзвичайних ситуацій. Гарячої води у помешканні ОСОБА_1 не було з часу заселення, як і труб, які б її підводили. ОСОБА_1 невідомо, на яких підставах позивач здійснює право вимоги, на чиєму балансі зараз перебуває тепло-генеруюча газова котельня з мережею трубопроводів, що постачає тепло в його оселю, та згідно яких правовстановлюючих документах позивач володіє чи балансоутримує тепло-генеруюче майно і його трубопровідну мережу. Судом першої інстанції у рішенні зазначено про періоди часткової оплати за отримані послуги. Жодної гривні чи копійки позивачу відповідачі не сплачували ніколи. Ті періоди, на які посилається суд першої інстанції, є ніщо інше, як фальсифікація даних невідомих осіб. Також, сплачувати за вказані періоди відповідачі фізично не могли та і не збиралися, оскільки ОСОБА_1 відповідно до кримінальної справи №537/4152/19 з 18.07.2019 по цей час відбуває покарання в місцях позбавлення волі і заяв через адміністрацію виправного закладу про сплату на рахунки позивача не подавав. ОСОБА_2 знаходиться в Сан-Джордано-ін-Боско у Венето-Італія і ніколи не переймався за оплату комунальних послуг. Суд розцінив фіктивний доказ, як доказ переривання строку позовної давності в межах строку позовної давності, тобто як фактичне визнання боргу за спожиті послуги, які також надавалися фіктивно. У зв`язку з вище вказаним, зазначені періоди оплати є фіктивними, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що КП «Теплоенерго» надає послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .

Тарифи на послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що надаються КП «Теплоенерго» споживачам в м. Кременчук за період з 01.04.2007 по теперішній час, встановлені рішеннями органу місцевого самоврядування у м. Кременчуці (Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, після зміни назви Виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області).

Суду першої інстанції не подано докази, що в установленому законом порядку установлені тарифи оскаржувалися відповідачами чи були визнані неправомірними.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №678680 від 06.07.2024, повідомленням Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 12.07.2024 №4984/01-27 (а.с. 21, 23).

Отже, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є споживачами послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , по особовому рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 4).

За розрахунком позивача відповідачі мають заборгованість по оплаті наданих позивачем послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води та плати за абонентське обслуговування за період з 01.04.2007 по 31.05.2024, що становить 36 119,92 грн (а.с. 4-9).

Проте з матеріалів справи вбачається, що відповідачі не зверталися за отриманням субсидії з підстав відсутності доходу на оплату комунальних послуг, не зверталися із заявами про припинення постачання комунальних послуг в їх житло.

Як вбачається з поданого позивачем розрахунку заборгованості за надані послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, у період з 01.04.2007 по 31.05.2024 відповідачі частково вносили плату за отримані ними послуги, а саме: 20.11.2020 - за квітень 2007; 01.07.2009 – за червень 2009; 01.02.2010 – за січень 2010; 01.05.2011 – за квітень 2011; 24.12.2019 – за листопад 2019, 24.01.2020 та 21.04.2020 – за грудень 2019; 19.02.2020, 21.04.2020, 21.05.2020, 23.06.2020, 20.07.2020, 20.08.2020, 22.09.2020, 20.10.2020, 20.11.2020 – за січень 2020; 20.03.2020 та 20.11.2020 – за лютий 2020; 21.04.2020 – за березень 2020; 21.05.2020 – за квітень 2020; 22.12.2020, 29.06.2021, 30.07.2021, 30.08.2021 – за листопад 2020; 21.01.2021, 30.08.2021, 30.09.2021, 27.01.2023 – за грудень 2020; 22.02.2021 – січень 2021; 23.03.2021 – за лютий 2021; 20.04.2021 – за березень 2021; 20.05.2021 – за квітень 2021; 22.12.2021 – за листопад 2021; 21.01.2022 – за грудень 2021; 28.02.2022 – за січень 2022; 24.03.2022 – за лютий 2022; 21.04.2022 – за березень 2022; 25.05.2022 – за квітень 2022; 31.07.2022 – за червень 2022; 25.08.2022 – за липень 2022; 26.09.2022 – за серпень 2022; 25.11.2022 – за жовтень 2022; 28.11.2022 – за жовтень 2022; 26.12.2022 – за листопад 2022; 27.01.2023 – за грудень 2022 (а.с. 4-9).

Такі обставини, тобто періодичне погашення відповідачами боргу за отримані послуги з 24.12.2019 – за листопад 2019 й в подальшому, суд першої інстанції розцінив як доказ переривання строку позовної давності в межах самої позовної давності, тобто як фактичне визнання боргу за спожиті послуги.

У заяві про скасування заочного рішення відповідач ОСОБА_1 зазначив, що виставлені вимоги до відповідачів в понад визначені загальні цивільно-процесуальні строки пред`явлення вимог не підлягають задоволенню.

Згідно з розрахунком, позивач КП «Теплоенерго» на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України нарахував за прострочення відповідачами виконання зобов`язання по оплаті спожитої теплової енергії та гарячої води за період з червня 2021 по січень 2022 та з січня 2024 по травень 2024, тобто в межах позовної давності, з урахуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», з внесеними змінами, а саме на суму заборгованості 3% річних – 41,80 грн, інфляційні втрати – 60,23 грн (а.с. 10-11).

Отже, на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, на користь позивача з відповідачів підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми у розмірі 41,80 грн та інфляційні втрати у розмірі 60,23 грн.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води регулюються законодавством України, зокрема Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (в різних редакціях на момент виникнення правовідносин, зокрема за предметом позову з 01.04.2007 по 31.05.2024), ЖК України, тощо.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII, ст. 12, ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875- ІV, до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII, індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

За п.1 ч.3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875- ІV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
Згідно п.5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII, п.5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-ІV, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно з п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, втратили чинність на підставі Постанови КМУ №85 від 02.02.2022, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

У ст. 11 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VIII, врегульовано застосування соціальних нормативів. Так, при наданні житлово-комунальних послуг застосовуються державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування, встановлені законодавством. Гранична норма витрат на управління житлом громадян, які відповідно до законодавства мають пільги або користуються субсидією на оплату житлово-комунальних послуг, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Гранична норма витрат на оплату комунальних послуг для громадян, які відповідно до законодавства мають пільги або користуються субсидією на оплату житлово-комунальних послуг, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Передбачені законодавством пільги та субсидії на оплату житлово-комунальних послуг виплачуються споживачу в грошовій формі у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними/ були надані у їх приміщення. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі №6-59цс13 та від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. (ч.2 ст.267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. (ч.3 ст. 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. (ч.5 ст. 267 ЦК України).

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до ч.1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу.

Між тим, у постанові від 07.07.2020 при розгляді справи №712/8916/17, провадження №14-448цс19, Великою Палатою Верховного Суду наведено такий правовий висновок, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

При цьому тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності. Такий висновок зробив КЦС ВС у постанові від 01.06.2022 у справі №686/23170/19, провадження №61-13802св21, у постанові від 26.10.2022 у справі №752/10864/19. 

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004).

Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004).

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017).

Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, у редакції на момент їх чинності).

Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, у редакції на момент їх чинності).

Якщо договором не встановлений інший термін, то з 21 числа кожного місяця починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення.

Разом з тим, у п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 постановою КМУ від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», з внесеними змінами, установлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на усій території України карантин. В подальшому дія карантину на території України неодноразово продовжувалася, в останнє Постановою Кабінету Міністрів України №383 від 25.04.2023 продовжено строк дії карантину до 30.06.2023.

Тобто карантин на території України діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023.

Згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому воєнний стан в Україні неодноразово продовжувався, в останнє Законом України від 15.07.2025 №4524-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» до 05.11.2025.

Отже воєнний стан в Україні діє з 24.02.2022 по теперішній час.

Верховний Суд сформував правовий висновок, відповідно до якого загальноприйнято вважати, що принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад судочинства, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закон та його норми в такий спосіб, щоб максимально захистити права та інтереси особи; цей принцип також часто відомий як «in dubio pro persona» або «in dubio pro homine» (латинською мовою) означає «у вагомих сумнівах - на користь людини»; принцип тлумачення закону на користь особи не передбачає ігнорування закону, але вказує на те, що в спірних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію закону, яка максимально захищає права та інтереси саме особи. Постанова Верховного Суду від 10.01.2024 у справі №240/4894/23.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом позову є стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь КП «Теплоенерго» боргу за спожиту теплову енергію та гарячу воду у сумі 36 119,92 грн, яка складається з суми заборгованості з послуг постачання теплової енергії та постачання гарячої води, плати за абонентське обслуговування та стягнення нарахованих на суму заборгованості 3% річних у розмірі 41,80 грн, інфляційні втрати у розмірі 60,23 грн.

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Статтею 6 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. 

Статтями 64, 68 ЖК України передбачено обов`язок відповідачів своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Статтею 162 ЖК України передбачено обов`язок особи, як власника квартири, своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

За приписами статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» за рішенням співвласників багатоквартирного будинку, прийнятим відповідно до закону, з виконавцем відповідної комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) укладається договір про надання комунальних послуг, а саме: 1) індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, що укладається кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно, за умови, що співвласники прийняли рішення про вибір відповідної моделі організації договірних відносин та дійшли згоди з виконавцем комунальної послуги щодо розміру плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку; 2) колективний договір, що укладається від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою; 3) договір про надання комунальних послуг з колективним споживачем, що укладається з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір.

До дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, та/або досягнення згоди з виконавцем про розмір плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної комунальної послуги, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону.

За приписами статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач – фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

При цьому, відповідно до п.1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Іншого чинним законодавством не передбачено.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем ко-мунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

У відповідності до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до абзацу 6 частини третьої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Правил №630, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Пунктом 18 Правил №630 передбачалося, що споживачі зобов`язані оплачувати за спожиті послуги не пізніше 20 числа наступного за розрахунковим місяцем.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з відповідачем не позбавляє позивача за первісним позовом обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц (провадження №14-280цс18).

Як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до п. 2.1 Статуту КП «Теплоенерго», підприємство створено з метою задоволення потреб населення та інших споживачів, незалежно від форм власності, в послугах централізованого постачання гарячої води та централізованого теплопостачання, а також обслуговування всіх інженерних споруд, вузлів тепломереж (а.с. 12-16).

КП «Теплоенерго» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області надаються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 (о/р № НОМЕР_1 відкрито на ОСОБА_1 ) (а.с. 4).

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №678680 від 06.07.2024 (а.с. 21).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується повідомленням Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 12.07.2024 №4984/01-27 (а.с. 23).

За період з 01.04.2007 по 31.05.2024 утворилася заборгованість у розмірі 36 119,92 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4-9).

Крім того, за період з 01.04.2007 по 23.02.2022 нараховано індекс інфляції в сумі 60,23 грн та 3% річних в сумі 41,80 грн, що підтверджується відповідними розрахунками (а.с. 10-11).

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що з поданого позивачем розрахунку заборгованості за надані послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, у період з 01.04.2007 по 31.05.2024 відповідачі частково вносили плату за отримані ними послуги, а саме: 20.11.2020 - за квітень 2007; 01.07.2009 – за червень 2009; 01.02.2010 – за січень 2010; 01.05.2011 – за квітень 2011; 24.12.2019 – за листопад 2019, 24.01.2020 та 21.04.2020 – за грудень 2019; 19.02.2020, 21.04.2020, 21.05.2020, 23.06.2020, 20.07.2020, 20.08.2020, 22.09.2020, 20.10.2020, 20.11.2020 – за січень 2020; 20.03.2020 та 20.11.2020 – за лютий 2020; 21.04.2020 – за березень 2020; 21.05.2020 – за квітень 2020; 22.12.2020, 29.06.2021, 30.07.2021, 30.08.2021 – за листопад 2020; 21.01.2021, 30.08.2021, 30.09.2021, 27.01.2023 – за грудень 2020; 22.02.2021 – січень 2021; 23.03.2021 – за лютий 2021; 20.04.2021 – за березень 2021; 20.05.2021 – за квітень 2021; 22.12.2021 – за листопад 2021; 21.01.2022 – за грудень 2021; 28.02.2022 – за січень 2022; 24.03.2022 – за лютий 2022; 21.04.2022 – за березень 2022; 25.05.2022 – за квітень 2022; 31.07.2022 – за червень 2022; 25.08.2022 – за липень 2022; 26.09.2022 – за серпень 2022; 25.11.2022 – за жовтень 2022; 28.11.2022 – за жовтень 2022; 26.12.2022 – за листопад 2022; 27.01.2023 – за грудень 2022 (а.с. 4-9).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в межах строку позовної давності, який переривався фактичним визнанням боргу в межах самої позовної давності ( 24.12.2019 оплачено за листопад 2019, й в подальшому проводилися періодично інші оплати боргу), стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь позивача КП «Теплоенерго» заборгованість по оплаті спожитих послуг за централізоване опалення та постачання гарячої води з 01.11.2016 по 31.05.2024 (3 роки - листопад 2019 по листопад 2016) у розмірі 27 468,86 грн, а також індекс інфляції в сумі 60,23 грн та 3% річних в сумі 41,80 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 перебуває в місцях позбавлення волі і не може ознайомитися з матеріалами справи, в тому числі отримати позовну заяву від суду, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки відповідач, як засуджена особа не позбавлений права на звернення за професійною правничою допомоою до центрів з надання безоплатної правової допомоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не укладав договір з позивачем, а відтак в нього відсутній обов`язок по сплаті утвореної заборгованості, колегія суддів не бере до уваги, оскільки між сторонами у розумінні положень ст. 11 ЦК України існують фактичні правовідносини в сфері надання послуг з централізованого теплозабезпечення у вигляді опалення та подачі гарячої води.

Доводи апеляційної скарги про те, що чому саме позивач постачає тепло ОСОБА_1 , і яким саме чином, оскільки він отримує тепло безпосередньо від газової котельні, що на балансі Державної пожежно-рятувальної частини №6 м. Кременчука, яке й надало йому житло, то ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі не проживають за вказаною адресою, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки факт не проживання осіб у квартирі не є підставою для звільнення від оплати за послуги з опалення, якщо квартира не була офіційно відключена від мереж у встановленому законом. Доказів відключення від системи опалення за адресою: АДРЕСА_1 , споживачами послуг до суду не надано. Законодавство України не передбачає безоплатного споживання теплової енергії та зобов`язує споживачів здійснювати оплату за фактично отриману теплову енергію.
В апеляційній скарзі відповідачем не спростовується факт споживання централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а отже користування послугами позивача зі сторони відповідача обґрунтовано прийнято судом першої інстанції до уваги та не спростовано відповідачем під час апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 липня 2025 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов