Номер провадження: 22-ц/813/872/26 
Справа № 947/1589/24
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Драгомерецького М. М.,
суддів Громіка Р. Д., Сегеди С. М., 
при секретарі Узун Н. Д., 
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сенешкович Олеся Іванівна, на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2024 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -
в с т а н о в и в:

10 січня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 423 000,00 грн, що по курсу гривні до долару США за домовленістю сторін на момент укладення договору - 28,200 грн складало п`ятнадцять тисяч доларів США.
В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що 17 січня 2022 року між сторонами був укладений договір підряду №5, згідно з яким відповідач зобов`язався своїми силами і засобами та на свій ризик виконати та здати позивачу в установлені Договором строки роботи по закупівлі усіх матеріалів, необхідних для виготовлення, обробки всіх дерев`яних сходів, поручнів, їх виготовлення та встановлення під ключ в житловому будинку замовника за адресою: АДРЕСА_1 . В зв`язку з тривалим невиконанням робіт відповідачем позивач направила вимогу на суму 423 000,00 грн від 05.06.2023 до відповідача, відповідно до якої позивач вимагала повернути їй сплачений аванс у розмірі 423 000,00 грн, що по курсу гривні до долару США за домовленістю сторін на момент укладення договору - 28,200 грн складає п`ятнадцять тисяч доларів США протягом семи днів. Оскільки вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та виконання, враховуючи, що роботи не виконані та аванс відповідачем позивачу не повернутий, ОСОБА_2 вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та стягнення з відповідача суми боргу.
Відповідач ОСОБА_1 правом на подання відзиву або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористався.
01 квітня 2024 року представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Антонова Людмила Григорівна, подала до суду заяву, в якій зазначила, що заявлені позовні вимоги позивач ОСОБА_2 підтримує, просить задовольнити у повному обсязі. Представник позивача просив постановити по справі заочне рішення та розглянути справу у відсутність сторони позивача.
Відповідач ОСОБА_1 правом на подання відзиву або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористався, до судового засідання повторно не з`явився, повідомлявся належним чином.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) про стягнення грошових коштів, задоволено.
Суд стягнув з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) грошові кошти в розмірі 423 000,00 грн /чотириста двадцять три тисячі гривень 00 коп./;
стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 4 230,00 грн /чотири тисячі двісті тридцять гривень 00 копійок/.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2024 року у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сенешкович Олеся Іванівна, про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2024 року відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сенешкович Олеся Іванівна, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
В судове засідання, призначене на 27 травня 2026 року об 15:00 год учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 186-188).
Від представника позивача – адвоката Антонової Л.Г. до апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням адвоката на лікарняному.
Однак, колегія суддів не вважає за доцільне відкладення розгляду даної справи та відмовляє в задоволенні клопотання про відкладення з огляду на наступне. 
Згідно статті 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Явка до суду апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалася.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Позиція позивача щодо суті спору та законності рішення суду першої інстанції чітко викладена в наданих поясненнях.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, враховуючи, що судом не встановлено обставин, які б перешкоджали розглянути справу за відсутності позивачки та її представника, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Згідно положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сенешкович Олеся Іванівна та поясненнях позивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Судом першої інстанції встановлено, що 17 січня 2022 року ОСОБА_2 (Замовник) та ОСОБА_1 (Підрядник) уклали договір підряду №5, відповідно до якого Підрядник зобов`язався своїми силами і засобами та на свій ризик виконати та здати в установлені даним Договором строки роботи по закупівлі усіх матеріалів, необхідних для виробництва, обробки всіх дерев`яних сходів, поручнів, їх виготовлення та встановлення під ключ в житловому будинку Замовника за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 8-9/.
Пунктом 2.1 Договору визначено, що Вартість Робіт становить 451 200,00 грн, що станом на поточну дату по курсу за домовленістю сторін 28,2 грн/долар США становить 16 000 доларів США.
Згідно п. 2.4. Розрахунки між Замовником та Підрядником за виконані Роботи згідно умов даного Договору проводяться у національній валюті України - в гривні, але по курсу гривні до долару США за домовленістю сторін на момент укладання цього договору - 28,2.
Відповідно до п. 3.1. Підрядник зобов`язується виконати належним чином Роботи і передати їх Замовнику в строк до 30 березня 2022 року.
Пунктом 3.2. визначено, що Роботи вважаються виконаними тільки після їх передачі в установленому даним Договором порядку за Актом Замовнику.
Згідно Розписки від 17.01.2022 ОСОБА_1 на виконання п. 9.1 Договору підряду №5 від 17.01.2022 отримав від замовника ОСОБА_2 авансовий платіж у сумі 423 000 грн, що за курсом 28,2 грн/дол США становить 15 000 дол США /а.с.10/.
Відповідно до п. 9.3 Договору Підрядник зобов`язується повернути Замовнику сплачені Замовником грошові кошти (авансовий платіж) протягом 7 (семи) днів з моменту отримання відповідної письмової вимоги Замовника:
9.3.1. у випадку дострокового припинення дії цього Договору, в т.ч. розірвання, відмови Замовника від Договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання Підрядником зобов`язань за Договором.
9.3.2. у випадку прострочення Підрядником більше ніж на 20 (двадцять) календарних днів строків виконання Робіт.
Вимогу, якою ОСОБА_2 вимагає протягом семи днів з дати отримання даної Вимоги повернути їй аванс у розмірі 423 000 грн без ПДВ, що по курсу гривні до долару США за домовленістю сторін на момент укладення договору - 28,200 грн складає п`ятнадцять тисяч доларів США, ОСОБА_1 отримав 12.06.2023 /а.с. 29/.
В ході судового розгляду справи судом встановлено, що між сторонами 17 січня 2022 року було укладено Договір підряду №5, вимоги якого підрядником - відповідачем ОСОБА_1 не виконані. При цьому під час укладення договору відповідач ОСОБА_1 відповідно до наданої до матеріалів справи розписки отримав авансовий платіж на суму 423 000 грн. В подальшому відповідач ОСОБА_1 12 червня 2023 року отримав письмову вимогу позивача ОСОБА_2 про повернення авансу, однак вказану вимогу також не виконав.
Суд зазначає, що відповідач ОСОБА_1 до судових засідань не з`явився, будь-яких письмових заяв щодо розгляду справи не подав, доводів позивача ОСОБА_2 не спростував.
Враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства суд не збирає докази за власною ініціативою та ухвалює рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Посилання відповідача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сенешкович Олеся Іванівна, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не помилково не враховано, що відповідач не підписував договір підряду від 17.01.2022 та на теперішній час знаходиться за межами України, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13.04.2011) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 доведено належним чином обґрунтованість підстави позову, а саме, те, що відповідач ОСОБА_1 згідно із розпискою від 17.01.2022 на виконання п. 9.1 Договору підряду №5 від 17.01.2022 отримав від замовника ОСОБА_2 авансовий платіж у сумі 423 000 грн, що за курсом 28,2 грн/дол. США становила до 15 000 дол. США, але до 30 березня 2022 року не виконав зобов`язання за договором підряду, отже за умовами договору зобов`язаний повернути отриманий аванс.
Так, судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що 17 січня 2022 року ОСОБА_2 (Замовник) та ОСОБА_1 (Підрядник) уклали договір підряду №5, відповідно до якого Підрядник зобов`язався своїми силами і засобами та на свій ризик виконати та здати в установлені даним Договором строки роботи по закупівлі усіх матеріалів, необхідних для виробництва, обробки всіх дерев`яних сходів, поручнів, їх виготовлення та встановлення під ключ в житловому будинку Замовника за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 8-9/.
Пунктом 2.1 Договору визначено, що Вартість Робіт становить 451 200,00 грн, що станом на поточну дату по курсу за домовленістю сторін 28,2 грн./долар США становить 16 000 доларів США.
Згідно п. 2.4. Розрахунки між Замовником та Підрядником за виконані Роботи згідно умов даного Договору проводяться у національній валюті України - в гривні, але по курсу гривні до долару США за домовленістю сторін на момент укладання цього договору - 28,2 грн.
Відповідно до п. 3.1. Підрядник зобов`язується виконати належним чином Роботи і передати їх Замовнику в строк до 30 березня 2022 року.
Пунктом 3.2. визначено, що Роботи вважаються виконаними тільки після їх передачі в установленому даним Договором порядку за Актом Замовнику.
Згідно Розпискою від 17.01.2022 ОСОБА_1 на виконання п. 9.1 Договору підряду №5 від 17.01.2022 отримав від замовника ОСОБА_2 авансовий платіж у сумі 423 000 грн, що за курсом 28,2 грн/дол США становить 15 000 дол США /а.с. 10/.
Відповідно до п. 9.3 Договору Підрядник зобов`язується повернути Замовнику сплачені Замовником грошові кошти (авансовий платіж) протягом 7 (семи) днів з моменту отримання відповідної письмової вимоги Замовника:
9.3.1. у випадку дострокового припинення дії цього Договору, в т.ч. розірвання, відмови Замовника від Договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання Підрядником зобов`язань за Договором.
9.3.2. у випадку прострочення Підрядником більше ніж на 20 (двадцять) календарних днів строків виконання Робіт.
Вимогу, якою ОСОБА_2 вимагає протягом семи днів з дати отримання даної Вимоги повернути їй аванс у розмірі 423 000 грн без ПДВ, що по курсу гривні до долару США за домовленістю сторін на момент укладення договору - 28,200 складає п`ятнадцять тисяч доларів США, ОСОБА_1 отримав 12 червня 2023 року /а.с. 29/.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підрядником - відповідачем ОСОБА_1 не виконані умови договору підряду від 17 січня 22022 року до 30 березня 2022 року та не повернуто аванс в сумі 423000 грн. Тому, за умовами договору позивач ОСОБА_2 має право стягнути з відповідача отриманий аванс в сумі 423000 грн. 
Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що відповідач ОСОБА_1 не підписував та не укладав договір підряду від 17.01.2022 та не підписував розписку від 17.01.2022, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки у порушенні статей 10, 81 ЦПК України стороною відповідача не надано жодних безопірних доказів на спростування підстав позову.
Крім того, на теперішній час договір підряду не оспорений стороною відповідача у встановленому законом порядку.
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17.06.2011), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правовий висновок Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що, оскільки відповідач ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за договором підряду від 17.01.2022 у строки та на умовах, що передбачені договором, аванс в сумі 423 000 грн не повернув, тому позивачка має право стягнути з останнього аванс в розмірі 423 000 грн.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_2 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні позивачем доведено належним чином, що відповідачем порушено її права. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Системний аналіз наведених норм права, правового висновку Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на мірне володіння майном, що передбачено статтею 13 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в повному обсязі. 
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволення позову немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сенешкович Олеся Іванівна, залишити без задоволення, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 08 червня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду М. М. Драгомерецький

Р. Д. Громік

С. М. Сегеда