ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/38620/24 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Кузьмишиної О.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2024 року до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, у якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України виплатити середнє грошове забезпечення за весь час остаточного розрахунку за період з 30.09.2017 року до 13.08.2022 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що після звільнення з Департаменту внутрішньої безпеки Нацполіції, остаточний розрахунок при звільненні проведено лише на виконання судового рішення. Відповідно позивач вважає, що має право на компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим просить суд задовольнити його позовні вимоги.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано дії Департамента внутрішньої безпеки Національної поліції України по невиплаті ОСОБА_1 компенсації за затримку розрахунку при звільненні протиправними. Зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 37 503 (тридцять сім тисяч п`ятсот три) гривень 57 копійок. Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України подав апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року в адміністративній справі № 320/38620/24; за результатами розгляду апеляційної скарги Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що при винесенні рішення судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального та процесуального права. Вирішення такої позовної вимоги не може бути окремим предметом судового розгляду, оскільки у правовій ситуації, яка склалась між позивачем та відповідачем мав місце спір про розміри належних звільненому працівникові сум, який був вирішений на користь позивача, а отже така вимога могла бути заявлена ним і вирішена судом в справі № 160/7975/23 одночасно із винесенням рішення по суті спору. У разі задоволення позовних вимог позивача, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд може задовольнити ці вимоги та зменшити суми коштів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а саме у розмірі 1 478 гривень 56 копійок, що повністю відповідає правозастосовній практиці, викладеній, зокрема, у рішеннях Верховного Суду України. Суд першої інстанції під час застосування принципу співмірності та обрахунку суми, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки дійшов до помилкового обрахунку, зазначивши про істотність частки - 5,4%. Суд першої інстанції здійснив помилковий обрахунок суми, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки.
Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2026 та від 05.03.2026 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», наказом Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 29.09.2017 № 237 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 - старшого оперуповноваженого відділу запобігання корупції та оперативно-фінансового моніторингу звільнено зі служби в поліції з 30 вересня 2017 року з виплатою компенсації за 24 доби невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у 2017 році.
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовними вимогами визнати протиправними дії Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, які виразились у відмові позивачу нарахувати та виплатити за період з 19.05.2017 по 30.09.2017 індексації грошового забезпечення, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - листопад 2015 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078; зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити позивачу за період з 19.05.2017 по 30.09.2017 індексацію грошового забезпечення з урахуванням проведених виплат, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - листопад 2015 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2022 у справі № 640/25014/21 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:
- визнано протиправними дії Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, які полягають у відмові ОСОБА_1 нарахувати та виплатити за період з 19 травня 2017 року по 30 вересня 2017 року індексацію грошового забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078;
- зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 19 травня 2017 року по 30 вересня 2017 року індексацію грошового забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.
На виконання судового рішення, платіжним дорученням від 19.05.2022 № 615, ОСОБА_1 нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 19 травня 2017 року по 30 вересня 2017 року в сумі 1 414,50 грн.
Із вирахуванням обов`язкових податків і зборів на особистий картковий рахунок ОСОБА_1 відкритий а АТ «ОЩАДБАНК» було перераховано кошти в сумі 1 393,28 грн з урахуванням відомостей з довідки ДВБ НПУ від 27.08.2024 №243.
Позивач, вважаючи, що відповідач не здійснив виплату всіх сум, які належать до виплати під час звільнення, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України йому підлягає виплата середнього заробітку за весь час затримки, відтак, звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку зазначеним обставинам справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує наступне.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Так, відповідно до частини 1 статті 47 Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Як наголошувалось вище, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. 
У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Суд зазначає, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
У апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що вирішення позовної вимоги не може бути окремим предметом судового розгляду, оскільки у правовій ситуації, яка склалась між позивачем та відповідачем мав місце спір про розміри належних звільненому працівникові сум, який був вирішений на користь позивача, а отже така вимога могла бути заявлена ним і вирішена судом в справі № 160/7975/23 одночасно із винесенням рішення по суті спору.
В частині таких доводів судова колегія враховує наступне.
Відповідно до частини третьої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.
Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу, який має формулюватися максимально чітко і зрозуміло.
Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
У порядку адміністративного судочинства підлягають захисту лише порушені права, однак суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих негативних дій суб`єкта владних повноважень у подальшому, оскільки на час розгляду справи таких не існує.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, установлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Керуючись наведеним судова колегія відхиляє як необґрунтовані висновки апелянта про обов`язок вирішення спору про розміри належних звільненому працівникові сум тільки тим судом, який виносить рішення по суті такого спору, оскільки позивач відповідних вимог у справі № 640/25014/21 не заявляв, та право формування відповідних вимог належить до процесуальних прав ОСОБА_1 .
Щодо посилання апелянта на справу № 160/7975/23, колегія суддів не встановила її дотичності до спірних правовідносин.
Також, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 (з урахуванням висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц), зокрема, про наявність передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення.
Указана правова позиція, зокрема, щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення, не піддавалася зміні (відступу).
Верховний Суд, спираючись на зазначену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, неодноразово у своїх постановах зазначав, що жодною нормою права не було обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їхнім розміром, що, своєю чергою, в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
На підставі викладеного, покликання апелянта в даній частині судова колегія відхиляє за безпідставністю.
У скарзі апелянт заперечує суми, належні до стягнення на користь позивача, періоди стягнення та розрахунок, проведений судом першої інстанції.
Спірний період стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) охоплюється періодом з 01 жовтня 2017 року по 18 травня 2022 року.
Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
З довідки ДВБ НПУ від 28.02.2023 № 45 «Про середній розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 з урахуванням вимог постанови КМУ від 08.02.1995 № 100» вбачається, що середньомісячний розмір грошового забезпечення позивача складає 12 526,54 гривень, а середньоденний розмір грошового забезпечення 410,71 (із розрахунку (12 496,22 грн+12 556,85 грн) / (31 день + 30 днів).
Спірний період стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України (до 19 липня 2022 року), до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.
Відповідно до постанови КМУ № 100 середньоденне грошове забезпечення позивача становить 410,71 грн (із розрахунку (12 496,22 грн. + 12 556,85 грн.) / (31 день + 30 днів)), що підтверджується довідкою ДВБ НПУ від 28.02.2023 №45.
Затримка у виплаті спірної грошової компенсації позивача складає 1691 календарний день, відтак, розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 694 510 грн 61 коп. (1691 день*410,71 грн).
У порівнянні із виплаченою позивачу на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2021 у справі № 640/25014/21, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2022 (1 393,28 грн), суму середнього заробітку за непроведення вчасного розрахунку при звільненні в розмірі 694 510,61 грн не можна вважати співмірною, оскільки вона суттєво перевищує розміру вже виплаченої суми (1 393,28 грн).
Застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Відтак, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема, застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, де сформульована правова позиція щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд враховує істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 5,4 (1 393,28 (несвоєчасно виплачене грошове забезпечення при звільненні) / 694 510,61 (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) х 100%).
Таким чином, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки, що складає 5,4% розраховується наступним чином: 410,71 грн (середньоденний заробіток позивача) х 5,4 % х 1691 (кількість днів затримки розрахунку) = 37 503 гривень 57 копійок.
Посилання апелянта на зміни від 19.07.2022 року, що внесені до статті 117 КЗпП України, судова колегія відхиляє, оскільки такі не охоплюють період спірних правовідносин.
Керуючись наведеним, розрахунок часу затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку 180 діб, судова колегія вбачає помилковим.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-
П О С Т АН О В И Л А:
Апеляційну скаргу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов 

О.М. Кузьмишина