МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 квітня 2026 р.  	№ 400/2777/26 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовом	ОСОБА_1 , , 	
до відповідача	Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, , 	
про	визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; стягнення моральної шкоди в розмірі 400 000,00 грн,	

ВСТАНОВИВ:

17 березня 2026 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі – відповідач) про:
визнання протиппавною бездіяльність відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за період з 01.07.2025 по сьогоднішній день;
зобов`язання відповідача виплатити нараховану, але не виплачену допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з з 01.07.2025 по сьогоднішній день у сумі 42000,00 гривень;
стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 400000,00 гривень.
Позов обґрунтовано позивачем тим, що відповідачем було призначено допомогу внутрішньо переміщеним особам, на двох осіб з 01.07.2025 по 31.12.2025 року, але не виплачено.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, встановленому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
01.04.2026 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову і просив в задоволені позову- відмовити. Відзив аргументовано тим, що:
ОСОБА_1 за заявою від 14.07.2025 призначено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам з 01.07.2025 по 31.12.2025 в розмірі 6000,00 грн (щомісячно) на неї та доньку ОСОБА_2 ;
з 01.01.2026 виплату допомоги на проживання внутрішньо переміщеній особі позивачу було подовжено на наступний шестимісячний період по 30.06.2026 відповідно по пункту 13-1 Порядку надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №332;
вказані позивачем у позовній заяві розрахунок і оцінка душевних страждань є суб`єктивними і не підтверджені відповідними документами, іншими належними і допустимими доказами.
06.04.2026 року позивачка надала до суду відповідь на відзив, в якому закцентувала увагу на тому, що відповідач не надав підтвердження виплати їй відповідної домопомоги. Водна також навела додаткові аргументи щодо завданої їй моральної шкоди.
Розглянувши заяви по суті, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.
За заявою від 14.07.2025 позивачці призначено допомогу внутрішньо переміщеним особам з 01.07.2025 по 31.12.2025 в розмірі 6000,00 грн (щомісячно), а також з 01.01.2026 по 30.06.2026, але не виплачено. 
Листом від 27.02.2026 № 8173-6317/Є-02/8-1400/26 відповідач повідомив позивача про те, що станом на дату надання відповіді проводиться робота щодо виплати допомоги внутрішньо переміщеним особам з липня 2025 року по лютий 2026 року.
Вважаючи бездіяльність протиправною, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.
Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.
Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.
Відповідно до пункту 7 Постанови № 765 Пенсійний фонд України: з 1 липня 2025 року забезпечує призначення та виплату, зокрема, державних соціальних допомог (в тому числі допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам); забезпечує протягом трьох місяців починаючи з 1 липня 2025 року продовження виплати, зокрема, державних соціальних допомог, які до 30 червня 2025 року здійснювались органами соціального захисту населення, на підставі електронних списків отримувачів станом на 1 липня 2025 року, за винятком отримувачів, стосовно яких наявна інформація про обставини, що є підставою для припинення або зупинення виплат, або у яких закінчився строк призначення державних соціальних допомог.
Відповідач не заперечує призначення допомоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.07.2025 року по 31.12.2025 року у розмірі 6000,00 грн та з 01.01.2026 по 30.06.2026 роки., однак листом від 26.12.2025 року №26915-25388/Є-02/8-1400/25 повідомлено, що виплату допомоги буде забезпечено в найближчий виплатний період шляхом зарахування коштів на поточний рахунок відкрити в ПАТ КБ «ПриватБанк», поряд з цим листом від 27.02.2026 року №8173-6317/Є-01/8-1400/26 повідомлено, що проводиться робота щодо виплати допомоги внутрішньо переміщеним особам з липня 2025 року по лютий 2026 року.
Станом на момент розгляду цієї справи відповідачем не надано підтверджень щодо виплати допомоги внутрішньо переміщеним особам призначеної ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Отож позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача виплатити допомогу внутрішньо переміщеним особам, призначеної ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.07.2025 року у розмірі в розмірі 6000,00 грн (щомісячно), з урахуванням раніше виплачених сум, підлягають задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 400000,00 гривень, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Позивачкою не вказано, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювана та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відтісніть обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).
Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 1 ст. 77 КАС України.
У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. При цьому, суд зазначає, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Аналогічна позиція висловлена у постанові Верхвоного Суду від 07.02.2023 у справі №823/2108/18.
Суд вказує, що позивачкою не надано заключення судово-медичної експертизи, висновком якої було б підтверджено її психологічний стан та особливість сприйняття певної події а саме, дій відповідача. Також позивачкою не надано жодного показання свідків, письмового та/або електронного доказу (документи, відео, аудіозаписами тощо) які б підтверджували стан позивачки.
Тобто позивачкою не доведено наявність причинного зв`язку між діяннями та його наслідками і наявність вини відповідача. Факт порушення прав позивачки не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована розумним сумнівом і зазначенням того, які конкретно дії спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань, тому в цій частині позовних вимог позивачці належить відмовити.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» і не поніс документально підтверджених судових витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи в суді, тому розподіл судових витрат у порядку статті 139 КАС України не здійснюється.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, Миколаївський район, Миколаївська область, 54020; код ЄДРПОУ: 13844159) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо невиплати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам за період з 01.07.2025 по 30.04.2026.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області виплатити нараховану, але не виплачену допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.07.2025 по 30.04.2026, з урахуванням раніше виплачених сум.
4. В решті позовних вимог відмовити.
5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
6. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук   

Рішення складено в повному обсязі 30 квітня 2026 року