П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року
м. Київ
справа № 337/316/24
провадження № 51-874км26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 04 лютого 2026 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нововихайлівки Маріїнського району Донецької області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. 
Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат, арешту транспортного засобу та речових доказів.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 04 лютого 2026 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання змінено та призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Судами попередніх інстанцій ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 21 листопада 2023 року приблизно о 12 год 15 хв всупереч вимогам п. 10.9 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) керував автомобілем «ГАЗ 3302СПГ» (д.н.з. НОМЕР_1 ) та під час руху заднім ходом по тротуару поблизу буд. № 26-Б на вул. Сорочинській в м. Запоріжжі не переконався в безпеці своїх дій, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки руху, здійснив наїзд задньою частиною кузова керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_8 , в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження, від яких померла.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник стверджує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та просить змінити вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині призначеного ОСОБА_7 основного покарання та призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із застосуванням положень ст. 75 КК.
На обґрунтування касаційних вимог захисник стверджує, що після постановлення місцевим судом вироку щодо ОСОБА_7 стороні захисту стало відомо про тяжку хворобу засудженого, а саме клінічний хронічний лімфоцитарний лейкоз у стадії ремісії, і ОСОБА_7 потребує постійного медичного нагляду, спеціального харчування та приймання ліків з метою збереження хвороби в стані ремісії, що, на переконання захисника, з урахуванням інших відомостей про особу ОСОБА_7 та його щирого розкаяння у вчиненому, є підставою для застосування інституту звільнення від основного покарання із випробуванням. Вважає, що апеляційний суд повною мірою не врахував ці обставини та Порядок організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затверджений спільним Наказом МЮ України та МОЗ України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572 (далі - Порядок), яким передбачено вирішення питання про звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за хворобою, а лише пом`якшив основне покарання засудженого та визначив його в мінімальній межі, передбаченій санкцією ч. 2 ст. 286 КК, однак безпідставно не застосував до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК.
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні прокурор заперечила вимоги касаційної скарги, просила відмовити в її задоволенні.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися. В касаційній скарзі та надісланому на адресу Суду клопотанні захисник просив здійснити касаційний розгляд за його відсутності та за відсутності засудженого.
Мотиви суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, позицію прокурора, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи і дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК та доведеність його вини у вчиненому кримінальному правопорушенні у касаційній скарзі не оскаржуються.
Касаційні доводи захисника стосуються невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК.
Суд звертає увагу, що визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.
Встановивши, що засуджений скоїв тяжкий необережний злочин, вперше притягується до кримінальної відповідальності, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся та сприяв розкриттю кримінального правопорушення, до ухвалення вироку частково відшкодував заподіяну шкоду, позитивно характеризується, після ухвалення вироку захворів на онкологічне захворювання (лейкоз), суд апеляційної інстанції пом`якшив призначене ОСОБА_7 місцевим судом основне покарання у виді позбавлення волі з 3 років 6 місяців до 3 років, тобто обрав мінімальний розмір покарання, визначений санкцією ч. 2 ст. 286 КК.
Отже, доводи про неврахування апеляційним судом під час призначення покарання засудженому обставин, які пом?якшують покарання, а також відомостей про особу засудженого, зокрема щодо стану його здоров`я, не знайшли свого підтвердження матеріалами касаційної перевірки, оскільки саме вони стали основою для зменшення розміру основного покарання, призначеного судом першої інстанції.
На думку сторони захисту, висновок суду апеляційної інстанції про неможливість застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням є помилковим.
З таким твердженням касаційної скарги захисника колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до осіб з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи, які дають можливість суду зробити висновок, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання.
Тобто, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши та оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що приписи ст. 75 КК застосовуються лише в тому разі, коли для цього є відповідні умови та підстави. 
Погоджуючись з висновком місцевого суду про відсутність підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_7 вчинив хоча і необережний, проте тяжкий злочин, його діями, а саме грубим порушенням вимог ПДР (рух заднім ходом по тротуару без забезпечення контролю безпечності маневру), було спричинено непоправний наслідок у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_8 .
Думка потерпілої, яка у цьому кримінальному провадженні просила суди призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК без застосування положень ст. 75 КК, хоча і не є визначальною, однак у сукупності з іншими обставинами справи, тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення та наслідками, що настали, підставно була врахована апеляційним судом під час вирішення питання про можливість звільнення засудженого від відбування основного покарання із випробуванням.
Таким чином, матеріалами касаційної перевірки не встановлено таких відомостей щодо засудженого, які б дали підстави дійти висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, тобто прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням із застосуванням положень ст. 75 КК. Тому колегія суддів вважає обґрунтованим висновок апеляційного суду про неможливість звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 з випробуванням.
Як в суді апеляційної інстанції, так і в касаційній скарзі сторона захисту звертала увагу на наявність у ОСОБА_7 тяжкого захворювання, а саме клінічного хронічного лімфоцитарного лейкозу у стадії ремісії, і потребу засудженого у постійному медичному нагляді, спеціальному харчуванні та прийманні ліків з метою збереження хвороби в стані ремісії, а тому з посиланням на Порядок, затверджений спільним Наказом МЮ України та МОЗ України, захисник стверджував про можливість вирішення питання про звільнення засудженого від відбування покарання за хворобою.
Відповідно до ч. 2 ст. 84 КК особа, яка після вчинення кримінального правопорушення або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 537 КПК під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК, має право вирішувати питання про звільнення від покарання за хворобою.
Звільнення засудженого від відбування покарання за хворобою з урахуванням Порядку, на який посилається захисник у касаційній скарзі, може бути предметом розгляду судом в установленому законом порядку на стадії виконання вироку.
Отже. апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявність у засудженого онкологічного захворювання не є достатньою підставою для застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК і оскільки таке питання може бути предметом розгляду в установленому законом порядку на стадії виконання вироку.
Із зазначеним висновком апеляційного суду погоджується й колегія суддів.
На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у найнижчому розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, принципу справедливості та співмірності, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
З огляду на викладене, Суд вважає, що під час розгляду цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 04 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3