ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2026 р. 	Справа № 520/25220/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., м. Харків, повний текст складено 25.03.26 по справі № 520/25220/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), у якому, просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 ;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити нарахування та виплату грошового забезпечення, включаючи додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 № 168, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2025 рік безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , починаючи з дня зникнення безвісти - з 11 жовтня 2024 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначила про протиправність відмови ВЧ НОМЕР_1 у здійсненні нарахування та виплати грошового забезпечення безвісно відсутнього ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 ) на користь ОСОБА_1 , як дружини (без реєстрації шлюбу) відповідно до приписів «Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (далі – Порядок № 884), як такої, що прийнята внаслідок не врахування обставин проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17.12.2020 однією сім`єю, як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.04.2025 по справі № 645/6296/24.
Переконувала, що у відповідача було достатньо документів для беззаперечного висновку про те, що нормативно встановлені умови для виплати позивачу грошового забезпечення зниклого безвісти чоловіка нею дотримані, а відтак посилання ВЧ НОМЕР_1 на відсутність у ОСОБА_1 права на отримання всіх спірних сум є неправомірним.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2026 у справі № 520/25220/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2026 по справі № 520/25220/25 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила про помилковість висновків суду першої інстанції, покладених в основу рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки судом не враховано те, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.04.2025 по справі № 645/6296/24 підтверджено, що ОСОБА_1 та безвісно відсутній ОСОБА_2 після розлучення протягом тривалого часу проживали в одному будинку, вели спільне господарство, мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, тобто, були членами однієї сім`ї – чоловіком та дружиною, що свідчить про наявність у позивача права на отримання грошового забезпечення ОСОБА_2 відповідно до частини 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) та Порядку № 884.
В іншій частині зміст апеляційної скарги є аналогічним змісту позовної заяви.
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2026 № 520/25220/25 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відзив обґрунтований твердженнями про відсутність у позивача права на отримання грошового забезпечення безвісно відсутнього ОСОБА_2 , оскільки воно не є дружиною вказаного військовослужбовця, а один лише факт проживання у цивільному шлюбі не є достатньою підставою для отримання цих виплат ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, переконував, що відмова ВЧ НОМЕР_1 у виплаті позивачу грошового забезпечення є правомірною, а позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 07.04.2022 по 11.10.2024 перебував на військовій службі за призовом під час мобілізації згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 у складі Військової частини НОМЕР_1 на посаді стрільця-санітара 2 стрілецького відділення І стрілецького взводу 3 стрілецької роти НОМЕР_5 стрілецького батальйону ВЧ НОМЕР_1 у званні солдата.
Згідно зі сповіщенням сім`ї № 385 від 16 жовтня 2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зник безвісті під час виконання бойового завдання 11.10.2024 в районі населеного пункту Новосадове Краматорського району Донецької області.
22.07.2025 позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила, зокрема, виплатити ОСОБА_1 як дружині ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу всі належні останньому кошти, включаючи додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 № 168 (зі змінами), матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових проблем, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2025 рік, оскільки її чоловік ОСОБА_2 11.10.2024 зник безвісти під час захисту Вітчизни.
До заяви було долучено наступний пакет документів: копію паспорта громадянина України - на 5 аркушах; копію картки платника податків - на 1 аркуші; копію рішення суду - на 5 аркушах; копію сповіщення - на 1 аркуші; копію відповіді про відсутність актового запису - на 1 аркуші; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 - на 1 аркуші; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 - на 1 аркуші; копію розрахункового рахунку – на 1 аркуші; згоду на обробку персональних даних – на 1 аркуші.
Відповідач листом від 17.08.2025 № 1643/12418 відмовив позивачці у виплаті грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_2 зазначивши зокрема, що ОСОБА_1 (особа, яка спільно проживала, але не перебувала у шлюбі із зниклим безвісти військовослужбовцем) не є особою, яка має право на виплату грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця відповідно до частини 6 статті 9 Закону № 2011-ХІІ та пункту 6 Порядку № 884.
Не погодившись із вказаною відмовою відповідача, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності у ОСОБА_1 права на отримання грошового забезпечення безвісно відсутнього ОСОБА_2 , оскільки дійшов висновку, що фактичне спільне проживання чоловіка та жінки не є шлюбом у розумінні законодавства, а тому приписи частини шостої статті 9 Закону № 2011-XII та положення пункту 7 Порядку № 884, які мають імперативний характер в частині визначення кола осіб сім`ї військовослужбовця та не підлягають розширеному тлумаченню, не розповсюджуються на позивачку.
Крім того, суд наголошено, що право на отримання грошового забезпечення має саме один із подружжя, а відтак, факт спільного проживання позивача із ОСОБА_2 не свідчить про набуття нею офіційного статусу дружини.
Таким чином, суд вважав, що відповідачем правомірно відмовлено у виплаті позивачці грошового забезпечення, та, як наслідок, відмовив у задоволенні похідної вимоги зобов`язального характеру.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Так, спірні правовідносини виникли між сторонами внаслідок різного тлумачення частини шостої статті 9 Закону № 2011-XII та пункту 7 Порядку № 884 в частині наявності у позивача права на нарахування та виплату грошового забезпечення, включаючи додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 № 168, матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2025 рік зниклого безвісти військовослужбовця, з яким вона проживала разом, однак не перебувала зареєстрованому у шлюбі, та не була його утриманцем.
Колегія суддів зазначає, що на дату звернення позивача з заявою від 22.07.2025 та прийняття оскаржуваної відмови (17.08.2025) порядок та підстави виплати грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця були врегульовані положеннями Закону № 2011-ХІІ в редакції Закону України “Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх” від 08.10.2024 № 3995-IX, яка діє із 01.02.2025, та Порядком № 884 із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ № 103 від 30.01.2024 № 449 від 15.04.2025, із 01.02.2025.
За приписами пункту 6 статті 9 Закону України № 2011-XII (в редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин – 22.07.2025) за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Грошове забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, підлягає індексації відповідно до закону. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому - п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення".
Відповідно до пункту 1 Порядку № 884 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин 22.07.2025) цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки, розвідувального органу Міноборони, розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти (далі - військовослужбовці), особі (особам), визначеній (визначеним) військовослужбовцем в особистому розпорядженні, складеному на випадок захоплення в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, про виплату грошового забезпечення особі (особам) за його вибором із зазначенням розмірів часток таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону), та особам, зазначеним в абзацах четвертому і п`ятому пункту 6 статті 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (далі - визначені особи).
Згідно з пунктом 3 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви про виплату грошового забезпечення (далі - заява про виплату) додаються такі документи:
копія паспорта громадянина України або копія тимчасового посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - копія паспортного документа іноземця або копія документа, що посвідчує особу без громадянства, копія посвідки на постійне/тимчасове проживання, копія посвідчення біженця або копія іншого документа, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України);
копія документа, що засвідчує реєстрацію заявника у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (картка платника податків), або дані про реєстраційний номер облікової картки платника податків із зазначеного Реєстру, внесені до паспорта громадянина України (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті);
копія свідоцтва про шлюб або копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу - для виплати грошового забезпечення дружині (чоловікові);
копія свідоцтва про народження дитини або копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження - для виплати грошового забезпечення законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей військовослужбовців;
копія документа, що підтверджує:
- призначення особи опікуном, піклувальником малолітньої (неповнолітньої) дитини військовослужбовця, усиновлення такої дитини, - для виплати грошового забезпечення законним представникам на малолітніх (неповнолітніх) дітей військовослужбовців або дітей військовослужбовців з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку);
- призначення військовослужбовця опікуном, піклувальником повнолітніх дітей, рідних братів (сестер) чи їх усиновлення, - для виплати грошового забезпечення повнолітнім дітям військовослужбовців, їх рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці;
- встановлення інвалідності, - для виплати грошового забезпечення дітям військовослужбовців з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам;
копія свідоцтва про народження військовослужбовців або копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження - для виплати грошового забезпечення батькам військовослужбовців;
копія рішення суду про поновлення батьківських прав - для виплати грошового забезпечення батькам військовослужбовців, які були позбавлені батьківських прав стосовно військовослужбовців;
копія свідоцтва про смерть особи, яка має право на отримання грошового забезпечення (за наявності), - для перерахунку частки виплати грошового забезпечення;
інформація про назву банку та номер поточного банківського рахунка (у форматі IBAN) - для зарахування грошового забезпечення визначеній особі.
Заява про виплату та додані до неї документи подаються у паперовій формі особисто чи на поштову адресу або в електронній формі (за технічної можливості) на адресу електронної пошти чи засобами інформаційно-комунікаційних систем.
За приписами пункту 4 Порядку № 884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає заяву про виплату та додані до неї документи і приймає рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам або про відмову у виплаті грошового забезпечення.
Рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам приймається на підставі:
документів, визначених у пункті 3 цього Порядку;
інформації, отриманої з державних реєстрів;
копії особистого розпорядження на випадок полону (за наявності).
Рішення про виплату або відмову у виплаті грошового забезпечення у письмовій формі доводиться до відома заявника протягом 15 календарних днів з дня подання заяви про виплату з обов`язковим зазначенням підстави у разі відмови у такій виплаті.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам у разі:
подання заяви про виплату особами, не передбаченими в пункті 1 цього Порядку, а також визначеними особами, які мають (набули) громадянство Російської Федерації чи Республіки Білорусь, або постійно проживають на території таких країн, або засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору;
подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 3 цього Порядку;
з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон, самовільного залишення ними військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства.
У разі відсутності документів, визначених у пункті 3 цього Порядку, та для прийняття рішення про виплату або відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) отримує відповідні витяги з державних реєстрів щодо військовослужбовців та зазначених осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення у порядку, визначеному в пункті 6 цього Порядку.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам не позбавляє їх права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення здійснюється, зокрема: у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);
Отже, перелік документів, необхідних для отримання грошового забезпечення безвісно відсутнього військовослужбовця, встановлено пунктом 3 Порядку № 884 (до якого входить, зокрема, копія свідоцтва про шлюб або копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу - для виплати грошового забезпечення дружині (чоловікові)), а перелік осіб, яким здійснюється така виплата, визначено пунктом 6 статті 9 Закону № 2011-XII та пунктом 6 Порядку № 884.
Ключовим правовим питанням спору є право позивача на отримання грошового забезпечення безвісно зниклого військовослужбовця ОСОБА_2 , як колишньої дружини, яка після розірвання шлюбу з померлим неофіційно проживала з ним перед його зникненням під час бойових дій однією сім`єю (факт встановлено в судовому порядку рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.04.2025 по справі № 645/6296/24) та при цьому не перебувала на його повному утриманні.
З цього приводу, колегія суддів зазначає, що спосіб викладення пункту 6 статті 9 Закону № 2011-XII та пункту 6 Порядку № 884 свідчить про чітке й однозначне визначення кола осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення безвісно зниклого військовослужбовця. Зі змісту цих норм вбачається, що перелік осіб, яким може виплачуватись грошове забезпечення безвісно зниклого військовослужбовця, є персоніфікованим і вичерпним (дружина, а в разі її відсутності повнолітні діти, які проживають разом з нею (ним), або законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачи неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батьки рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей). Вищенаведені приписи законодавства не містять правил, згідно з якими до осіб, яким може виплачуватись грошове забезпечення безвісно зниклого військовослужбовця можна відносити осіб за іншими критеріями (ознаками) визначення поняття сім`ї, прикладом якого є спільне проживання і ведення господарства, спільний побут, набуття характерних взаємних прав та обов`язків.
Натомість ужиті в Законі № 2011-XII та Порядку № 884 поняття «чоловік» та «дружина» позначають одного з подружжя, тобто особу, яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим годувальником.
Колегією суддів встановлено та не заперечується позивачем, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова у справі № 645/3101/20 від 16.12.2020 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 12.12.1997 Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області (актовий запис № 1068) розірвано.
Обставини щодо відсутності зареєстрованого у встановленому законом порядку шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , також не заперечується позивачем.
Тобто, на момент зникнення безвісти ОСОБА_2 (11.10.2024) зареєстрованого шлюбу між ним та позивачем не існувало; шлюб між ними було розірвано у 2020 році, і нового шлюбу вони не укладали.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.04.2025 по справі № 645/6296/24, встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу.
Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Частиною 4 статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Поряд з цим за змістом частин 1 і 2 статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Статтею 27 Сімейного кодексу України визначено, що державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.
Згідно зі статтею 36 Сімейного кодексу України саме шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Системний аналіз наведених норм Сімейного кодексу України у сукупності з пунктом 6 статті 9 Закону № 2011-XII та пунктом 6 Порядку № 884 свідчить про те, що законодавець не ототожнює поняття «сім`я» у розумінні статті 3 Сімейного кодексу України з поняттям «подружжя», яке використовується у пункті 6 статті 9 Закону № 2011-XII та пункті 6 Порядку № 884 та охоплює лише осіб, між якими зареєстровано шлюб.
У розумінні статті пункту 6 статті 9 Закону № 2011-XII та пункту 6 Порядку № 884 право на отримання грошового забезпечення безвісно зниклого військовослужбовця мають чоловік або дружина, які перебували в зареєстрованому шлюбі. Жінка або чоловік, які на час зникнення безвісти військовослужбовця проживали з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є подружжям, а тому не набувають права на отримання грошового забезпечення такого безвісно зниклого військовослужбовця.
У законодавстві про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей імперативно визначено, що право на отримання грошового забезпечення безвісно зниклого військовослужбовця, з-поміж інших категорій осіб, мають один з подружжя - чоловік чи дружина, до яких жінка чи чоловік, які разом проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не належать.
Встановлення в судовому порядку факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу і визнання за її учасниками статусу члена сім`ї не легітимізує правове становище неодруженої сімейної пари як подружньої, оскільки статус «подружжя» чоловік та жінка набувають тільки в разі реєстрації шлюбу в державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Аналогічні висновки щодо розмежування інституту неодруженої сімейної пари та подружжя неодноразово викладались у постановах Верховного Суду, зокрема, від 14.05.2026 по справі № 580/1977/25, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України підлягають врахуванню при вирішенні спірних правовідносин.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у позивача права на отримання грошового забезпечення безвісно зниклого військовослужбовця ОСОБА_2 , з яким ОСОБА_1 не перебувала в офіційно зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим, оскаржувана позивачем відмова ВЧ НОМЕР_1 є правомірною, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно з частиною 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд прийшов до вичерпних юридичних висновків на підставі встановлених фактичних обставин справи та правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст.229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.03.2026 по справі № 520/25220/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій   Я.М. Макаренко