Справа № 645/1576/23
Провадження № 1-кп/645/26/26 

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року міста Харків
Немишлянський районний суд міста Харкова в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 
за участю секретаря судових засідань – ОСОБА_2 ,
за участю прокурора Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова - ОСОБА_3 , 
обвинуваченого - ОСОБА_4 , 
захисника – ОСОБА_5 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 42023222020000044 за обвинуваченням:
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, не одруженого, тимчасово не працюючого, з середньо-спеціальною освітою, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 336 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Указу Президента України №133/2022 від 14.03.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні із 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України №259/2022 від 18.04.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні із 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на ЗО діб.
Відповідно до Указу Президента України №341/2022від 17.05.2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні із 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.
Указом Президент України № 573/2022 від 12.08.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні із 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.
Відповідно до Указу Президента України №757/2022 від 07.11.2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні із 05 години ЗО хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.
Згідно Указу Президента України № 58/2023 від 06.02.2023 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні із 05 години ЗО хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.
Згідно Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» з 24 лютого 2022 року на території України оголошено загальну мобілізацію строком на 90 діб.
Указом Президента України №342/2022 від 17.05.2022 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» продовжено строк проведення загальної мобілізації в Україні із 25 травня 2022 року строком на 90 діб.
Відповідно до Указу Президента України №574/2022 від 12.08.2022 року «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» продовжено строк проведення загальної мобілізації в Україні із 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.
Згідно Указу Президента України №758/2022 від 07.11.2022 року «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» продовжено строк проведення загальної мобілізації в Україні із 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.
Відповідно до Указу Президента України №59/2023 від 06.02.2023 року «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» продовжено строк проведення загальної мобілізації в Україні із 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.
20.11.1984 року Рішенням медичної комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.11.1984 року ОСОБА_4 визнаний придатним до військової служби у воєнний час, прийнятий з обліку призовників на військовий облік та отримав військовий квиток серії НОМЕР_1 від 20.11.1984 року, виданий ІНФОРМАЦІЯ_3 .
10.12.2022 року, перебуваючи на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 , військовозобов`язаний ОСОБА_4 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 для проходження військово-лікарської комісії та подальшого несення служби у складі Збройних Сил України. По прибуттю до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 було записано до «Журналу реєстрації направлень на військово-лікарську комісію, виданих військовозобов`язаним для проходження медичного огляду за 2022 рік №74» під №2344 та видано направлення на проходження медичного огляду військово-лікарської комісії. Перед проходженням військово-лікарської комісії гр. ОСОБА_4 було роз`яснено його права та обов`язки щодо проходження медичного огляду та надання медичної документації стосовно захворювань та перебування на будь- яких обліках.
30.01.2023 року ОСОБА_4 самостійно, без будь-якого примусу, пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією Немишлянського РТЦК та СҐІ м. Харкова. Відповідно до довідки №302 від 30.01.2023 року, виданої військово- лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 визнаний здоровим та приданим до військової служби. На підтвердження повідомлення про обов`язок надання повних та достовірних відомостей про стан здоров`я та ознайомлення з висновком медичного огляду військово-лікарської комісії ОСОБА_4 поставив свій особистий підпис у пункті 11 картки обстеження та медичного огляду.
Також 01.02.2023 року о 15.00 годині відповідальний виконавець мобілізаційного відділення старший солдат ОСОБА_6 , який діє відповідно до «Функціональних обов`язків відповідального виконавця мобілізаційного відділення», затверджених начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 07.04.2022 року, додатково ознайомив ОСОБА_4 з Указом Президента України №757/2022 від 07.11.2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» та Указом Президента України №758/2022 від 07.11.2022 року «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», роз`яснив про кримінальну відповідальність за неявку у вказаний час в повістці та вручив під особистий підпис бойову повістку, в якій зазначено номер команди (3005) та дата прибуття, а саме: «02.02.2023 року о 09.00 годині» до ІНФОРМАЦІЯ_4 , який розташовано за адресою: АДРЕСА_2 . Жодних скарг чи заяв щодо проблем зі здоров`ям або підстав, які можуть стати причиною для ухилення від призову за мобілізацією з боку ОСОБА_4 не надходило.
02.02.2023 року о 09.00 годині та у подальшому ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним і приданим для військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, не маючи права на відстрочку, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , про причини свого неприбуття працівників ІНФОРМАЦІЯ_4 не повідомив, чим проігнорував бойову повістку та ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.
У судовому засіданні ОСОБА_4 свою провину не визнав, та зазначив, що він не погоджується з пред`явленим обвинуваченням, свою провину не визнає. Обвинувачений зазначив, що він не перебував на обліку ТЦК та не повинен приймати участь у цій війні. Працівники ТЦК вручили йому повістку 08.12.2022 року. 10.12.2022 року він прийшов  до ТЦК, де йому дали обхідний лист. ОСОБА_4 вказав, що він спілкувався з кожним лікарем комісії, скаржився на каменів в нирках. Йому дали направлення на додаткове обстеження. В січні місяці він пройшов лікування в центрі урології, патологій у нього не було виявлено. Потім він знову проходив лікарів, з кожним спілкувався. Ніяких аналізів не здавав. В обхідному листі лікарі вказали, що він годний до служби. Вказаний обхідний лист він віддав ОСОБА_8 , вона зробила якісь записи та направила його до 26 кабінету, де він віддав обхідний лист. Йому сказала почекати та через 15 хвилин, працівники вийшли та дали йому бойову повістку. Він розписався на корінці повістки та йому сказали, що завтра він повинен бути с речами на зборах. Про кримінальну відповідальність його попередили у разі його неявки. Підпис поставав оскільки був необізнаний. Вважає, що вся мобілізація – це примус та поневолення. Він почав заперечувати щодо свого обов`язку йти воювати. Обвинувачений вказав, що він не оскаржував рішення ВЛК щодо придатності до військової служби, але він з висновком не згоден. Він відмовився від проходження військової служби, по бойовій повістці він не з`явився, оскільки вважав, що вказана війна його не стосується. Обхідну карту, яка знаходиться у матеріалах справи обвинувачений впізнав, також підтвердив свій підпис у ній, тільки на його думку зверху була резолюція щодо проблем з нирками. Довідку ВЛК йому на руки не видавали. За повсткою не з`явився тому що вважав що це не потрібно. Також обвинувачений вказав, що під час допиту лікарів, він не всіх бачив на ВЛК. Він впізнав лікаря ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . 
Крім того обвинувачений зазначив, що він не визнає обвинувачення цілком. Це є примусом. Хоча він і громадянин України, але громадянство України отримував за місцем мешкання в добровільно-примусовій формі. Він нічого не винен Україні. Він народився в іншій державі, СРСР, і тому за своїм переконанням він не може зараз взяти до рук зброю та йти вбивати свої братів та однодумців. 
Не дивлячись на визнання своєї провини обвинуваченим, його провина у фактично скоєному повністю підтверджується сукупністю зібраними у справі і дослідженими в судовому засіданні наступними доказами.
Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що з липня 2022 року по червень 2023 року перебувала на посаді лікаря, голови військово-лікарської комісії в ІНФОРМАЦІЯ_5 . В її повноваження входило проведення медичного огляду військовозобов`язаних осіб та видача довідки про придатність або непридатність до військової служби. Огляд військовозобов`язаних осіб проводила комісія лікарів, та після огляду всіма лікарями складався висновок, згідно наказу МОЗ № 402 від 2008 року. Якщо під час огляду були виявлені якісь захворювання або військовозов`язані особи надавали медичну документацію про наявність захворювання, вони направлялись на додаткові обстеження. Свідок вказала, що людина, яка проходить обстеження, має військовий квіток, в якому завжди відображаються патології, але якщо людина не звертається з приводу свого захворювання протягом трьох років, то захворювання (патологія) не підтверджується. Свідок зазначила, що ОСОБА_4 пройшов 30.01.2023 року медичне обстеження, був визнаний придатним до військової служби та була надана довідка військо-лікарської комісії. Особисто його вона не пам`ятає, було дуже багато людей. Ніяких зауважень ОСОБА_4 під час свого обстеження не висловлював.
Свідок ОСОБА_6 , будучи допитаним в режимі відеоконференції, у судовому засіданні вказав, що з липня 2022 року він виконував обов`язки відповідального виконавця мобілізаційного відділення.  В його функції входило спілкування з військовозобов`язаними особами та розподіл їх по військовим частинам.  ОСОБА_4 прибув до Немишлянського ТЦК наприкінці 2022 року, період року була зима, мабуть грудень чи січень, де йому було виписано направлення на проходження ВЛК для визначення придатності в ЗСУ. Комісією він був визнаний придатний, в подальшому йому було вручено бойову повістку на відправку, по якій він не з`явився, поважних причин він не пояснив та документів не надав. ОСОБА_4 були роз`яснені всі його права та наслідки неявки за бойовою повісткою. Свідку не відомо яким чином обвинувачений проходив ВЛК. Робоче місце свідка був кабінет № 26 А, йому принесли довідку форми 4, в якій було зазначено, що ОСОБА_4 придатний до служби в ЗСУ. Після вручення повістки, він на наступний день не з`явився. Поважність причини неявки ОСОБА_12 свідок перевіряв, телефонував йому, ніяких документів до ТЦК про причини неявки від ОСОБА_4 , не надходило. Свідок вказав, що під час виписування повістки він ознайомив з правами та обов`язками та попередив про кримінальну відповідальність
Показаннями свідка ОСОБА_13 , яка в судовому засіданні вказала, що працює лікарем невропатологом Харківської міської поліклініці №18. З 10.12.2022 року до січень 2023 року працювала невропатологом ВЛК в Індустріальному районі міста Харкова. На той час ВЛК працювала у військкоматі. В обов`язки свідка входило оглядати військовозобов`язаних та визначати їх придатність або ні. Приходили з Додатком № 13. В довідці щодо придатності, якщо були скарги, військовозобов`язаних направляли на додаткове обстеження. Свідок вказала, що вона оглядала ОСОБА_4 , вона його пам`ятає, та визнала його придатним. Оскільки від ОСОБА_4 скарг не було, він не був направлений на додаткове обстеження. Всіх військовозобов`язаних перевіряли, чи перебувають вони на обліку у ПНД. Якщо під час обстеження були значні скарги та данні про важкі захворювання, військовозобов`язаних направляли на додаткове обстеження по акту. Також вказала, що ніколи ніяких зауважень до її роботи не було. 
Показаннями свідка ОСОБА_14 , яка в судовому засіданні вказала, що вона працює медичною сестрою Харківської міської поліклініці №18. В грудні 2022 року працювала секретарем Індустріального ВЛК. Свідок зазначила, що після того, як військовозобов`язаний проходив обстеження, вона заносила довідку ВЛК до протоколу. Вона не бачила людей, вона оформлювала документи після повного обстеження військовозобов`язаних. 
Показаннями свідка ОСОБА_15 , який в судовому засіданні вказав, що він працює лікарем-хірургом харківської міської поліклініці №18. В грудні 2022 року – січні 2023 року працював в лікарсько-військової комісії в ІНФОРМАЦІЯ_6 . Здійснював огляд військовозобов`язаних, опитував їх. Огляд був тільки візуальний. У разі надходження скарг, або повідомлень про хірургічні втручання, особа направлялась на додаткове обстеження. Також на підставі наказу № 402 виконував обов`язки лікарі дерматовенеролога. До його роботи ніяких зауважень ніколи не було. Свідок, після пред`явлення йому копії картки обстеження, підтвердив, що це його підпис та печатка. 
Показаннями свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні вказав, що він працює лікарем-психіатром Харківської міської поліклініці №18. Приблизно з травня 2022 року по січень 2023 року працював лікарем-психіатром ВЛК у ІНФОРМАЦІЯ_4 . Обвинуваченого ОСОБА_4 пам`ятає, він його оглядав. Свідок опитував обвинуваченого для з`ясування про наявність або відсутність у нього в анамнезе розладів психологічного характеру. Ніяких скарг ОСОБА_4 не висловлював. Свідок підписав, картку обстеження, вказавши що ОСОБА_4 є придатним для військової служби. Якщо б у свідка виникли сумніви щодо стану здоров`я особи, він направив би на додаткове обстеження. З приводу ОСОБА_4 ніяких сумнівів не було. Також свідок зазначив, що коли військовозобов`язаний пройшов всіх 8 лікарів, лікарі збирались у голови ВЛК та обговорювали чи потрібне додаткове обстеження, якщо ні, то виносили рішення ВЛК. Довідку складав голова комісії. Свідок, після пред`явлення йому копії картки обстеження, підтвердив, що це його підпис та печатка.
Суд, виходячи з принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду доказів, передбачених ст.22 КПК України, прийняв відмову сторони обвинувачення від допиту у судовому засіданні свідка обвинувачення ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_17 .
Також вина обвинуваченого підтверджується наступними доказами.  
Даними витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42023222020000044, згідно якого 13 квітня 2023 року внесено відомості до ЄРДР щодо ухилення ОСОБА_4 від призову за мобілізацією.
Копією облікової картки до воєнного квітка серії НОМЕР_1 , яка посвідчена належним чином начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 , згідно якої 20.11.1984 року Рішенням медичної комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.11.1984 року ОСОБА_4 визнаний придатним до військової служби у воєнний час, прийнятий з обліку призовників на військовий облік та отримав військовий квиток серії НОМЕР_1 від 20.11.1984 року, виданий ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Копією виписки з «Журналу реєстрації направлень на військово-лікарську комісію, виданих військовозобов`язаним для проходження медичного огляду за 2022 рік №74», яка посвідчена належним чином начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 , в якому знайшло своє відображення прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 10.12.2022 року. 
Копією направлення ОСОБА_4 для встановлення придатності до проходження військової служби за станови здоров`я в ЗСУ у зв`язку з призивом на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період від 10.12.2022 року. Зазначене направлення посвідчене належним чином начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 . 
Копією картки обстеження та медичного огляду ОСОБА_4 від 30.01.2023 року, яка посвідчена належним чином начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 та довідкою військово-лікарської комісії № 302 від 02.02.2022, яка посвідчена належним чином начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 , відповідно до яких ОСОБА_4 придатний до військової служби за станом здоров`я.
Копією розписки про отримання повістки на ім`я ОСОБА_4 , яка одержана була ОСОБА_4 01.02.2023 року, з вказівкою дати прибуття - 09.00 година 02.02.2023 року. вказана розписка  посвідчена належним чином начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 .
Змістом Довідки начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 , згідно якої у відповідності до розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_7 від 03.12.2023 року № 1457/МВ, громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , включений до команди у військову частину НОМЕР_2 .
Повідомленням про кримінальне правопорушення, складеним керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки ОСОБА_7 , згідно якого було повідомлено начальника ВП № 2 ГУНП № 2 в Харківській області про кримінальне правопорушення за ст. 336 КК України, вчинене ОСОБА_4 .
Змістом постанов про визнання речовими доказами від 26.04.2023 року, згідно яких оригінал документа «корінець бойової повістки на відправку», виданої на ім`я ОСОБА_4 та оригінал документа «Довідка № 302 військово-лікарської комісії» від 30.01.2023 року , виданої на ім`я ОСОБА_4 , були визнані речовими доказами та визначене місце зберігання речових доказів – ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Наведені вище докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено особу винного, подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини, зазначені у ст. 91 КПК України.
Будь-яких доводів, передбачених у ст. 87 КПК України, для визнання зібраних органом досудового розслідування доказів, недопустимими стороною захисту не наведено і таких в судовому засіданні не встановлено.
Відповідно до вимог ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Аналіз КПК дає підстави стверджувати, що цей закон не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
Згідно зі ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
У справах "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21 квітня 2011 року та "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії" від 06 грудня 1998 року Європейський Суд вирішив, що "суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи "поза будь-яким розумним сумнівом" і така "доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою" (п. 150, п. 253).
Таким чином, згідно з усталеною судовою практикою, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих, доказів. І саме на такому аналізі та оцінці всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.
Проаналізувавши викладені по даному кримінальному провадженню докази та оцінивши їх в сукупності, суд визнає необґрунтованими ствердження сторони захисту щодо недоведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України.
Так, відповідно диспозицією ст. 336 КК України передбачено відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Об`єкт правопорушення - в широкому розумінні ним є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а ЗСУ, інших воєнізованих формувань на організацію і штати воєнного часу. У більш вузькому розумінні це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності ЗСУ та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки.
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, виражається у бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.
Суб`єктом злочину є громадяни України (або іншої країни) чоловічої або жіночої статі - військовозобов`язані, які підлягають мобілізації, резервісти.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх вчинків, проте має намір і бажання так діяти, а саме досягти мети - уникнути самого призову за мобілізацією.
Безпосереднім об`єктом цього злочину є відносини, що забезпечують обороноздатність України, зокрема комплектування її Збройних Сил, на які відповідно до ч. 2 ст. 17 Конституції України покладаються найважливіші функції: оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості.
Суспільна небезпечність ухилення від призову за мобілізацією обумовлена тим, що мобілізація пов`язується з умовами особливого періоду в державі - з загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України.
Стаття 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначає загальну мобілізацію як складову частину організації оборони держави, змістом якої, зокрема, є переведення Збройних Сил України, інших військових формувань на організацію і штати воєнного часу.
Саме це і є підставою криміналізації ухилення від призову за мобілізацією осіб, які підлягають такому призову.
Згідно ч. 5 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Так, ОСОБА_4 перебував на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 , був військовозобов`язаним та придатним до військової служби згідно довідки військово-лікарської комісії від 02.02.2023 р. № 302. Він не мав, відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», права на відстрочку від привозу на військову службу за мобілізацією.
Усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи негативні наслідки, ОСОБА_4 , переслідуючи мету ухилитися від призову на військову службу під час мобілізації, в умовах особливого періоду, в порушення вимог вищевказаних нормативно-правових актів, будучи належним чином повідомленим у встановленому законом порядку про наслідки неявки за викликом, отримавши особисто 01.02.2023 р. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 бойову повістку з вимогою прибути, розписавшись у отриманні, 02..02.2023 р. до ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_2 для відправки у складі команди № НОМЕР_2 для проходження військової служби у Збройних силах України за призовом під час мобілізації на особливий період, 02.02.2023 р. не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 без поважних причин, чим вчинив кримінальне правопорушення передбачене ст. 336 КК України.
Враховуючи, що об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, виявляється в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією, проаналізувавши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив, що ОСОБА_4 не виконав конституційний обв`язок, покладений ст. ст. 17 та 65 Конституції України на всіх громадян України. Після отримання виклику до РТЦК та СП він не з`явився до нього на встановлений день та час, не вчиняв ніяких дій, спрямованих на виконання цього обов`язку в подальшому після 02.02.2023 р., незважаючи на те, що ні об`єктивних, ні суб`єктивних перешкод для вчинення ним належних дій не було і не встановлено під час судового розгляду.
Таким чином, суд вважає доведеним вину ОСОБА_4 в інкримінованому кримінальному правопорушенні та кваліфікує його дії за ст. 336 КК України. 
У судовому засіданні обвинувачений не заперечував факту відмови від проходження військової служби, оскільки вважав це недоцільним та йому не потрібним. 
У судовому засіданні сторона захисту вказувала, що копії документів, а саме направлення на проходження медичного огляду, видане ІНФОРМАЦІЯ_10 № ВВ05/2344 від 10.12.2022 року, на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; картка обстеження та медичного огляду від 30.01.2023 року, видана на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; довідка військово-лікарської комісії №302 від 30.01.2023 року, видана на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; розписка ОСОБА_4 , щодо прибуття за командою № НОМЕР_2 ; Довідка щодо включення ОСОБА_4 до команди у військову частину НОМЕР_2 є неналежними доказами, оскільки не можуть підтверджувати обставини, які викладені у обвинувальному акті. 
Суд зазначає, що згідно листа начальника ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_18 № 1787/ВОБ від 20.03.2026 року встановлено, що оригінали документів, перелічених в листі Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова, стосовно призову на військову службу під час мобілізації громадянина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 було втрачено відповідальними особами ІНФОРМАЦІЯ_12 , а саме: направлення на проходження медичного огляду, видане ІНФОРМАЦІЯ_10 № ВВ05/2344 від 10.12.2022 року, на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; картка обстеження та медичного огляду від 30.01.2023 року, видана на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; довідка військово-лікарської комісії №302 від 30.01.2023 року, видана на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; розписка ОСОБА_4 , щодо прибуття за командою № НОМЕР_2 ; Довідка щодо включення ОСОБА_4 до команди у військову частину НОМЕР_2 . Так, як свідчить лист згідно розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_11 №1713/ВОБ від 17.03.2026 року було зроблено доповідь на вищевказане розпорядження начальником ІНФОРМАЦІЯ_12 , щодо втрати оригіналів документів стосовно громадянина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 посадовими та службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_12 , наразі ведеться службова перевірка стосовно відповідальних осіб за збереження документів, зазначених в листі Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова, щодо призову на військову службу під час мобілізації громадянина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 посадовими та службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_12 , а особа, якій було передано документи на відповідне зберігання, буде встановлена та понесе відповідальність.
Суд зазначає, що відповідно до ч.ч.1-2 ст.99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: 1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані); 2) матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України;3) складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії; 4) висновки ревізій та акти перевірок; 5) довідки, висновки та інші документи спеціалістів. Матеріали, в яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп осіб, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність", за умови відповідності вимогам цієї статті, є документами та можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази.
Частинами 3-4 вище вказаної статті визначено, що сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу. Дублікат документа (документ, виготовлений таким самим способом, як і його оригінал), а також копії інформації, у тому числі комп`ютерних даних, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, електронних комунікаційних системах, інформаційно-комунікаційних системах, комп`ютерних системах, їх невід`ємних частинах, виготовлені слідчим, прокурором із залученням спеціаліста, визнаються судом як оригінал документа.
В ч.ч. 5-7 ст.99 КПК України також визначено, що для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, якщо: 1) оригінал документа втрачений або знищений, крім випадків, якщо він втрачений або знищений з вини потерпілого або сторони, яка його надає; 2) оригінал документа не може бути отриманий за допомогою доступних правових процедур; 3) оригінал документа знаходиться у володінні однієї зі сторін кримінального провадження, а вона не надає його на запит іншої сторони. Сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право надати витяги, компіляції, узагальнення документів, які незручно повністю досліджувати в суді, а на вимогу суду - зобов`язані надати документи у повному обсязі. Сторона зобов`язана надати іншій стороні можливість оглянути або скопіювати оригінали документів, зміст яких доводився у передбаченому цією статтею порядку.
Таким чином, з вище викладеного випливає, що за загальним правилом, для встановлення певних фактів мають подаватися оригінали документів. Однак, вказане не свідчить про те, що копії документів не можуть бути належними і допустимими доказами в кримінальному провадженні.
Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Тобто, вищевикладене свідчить про те, що Кримінальний процесуальний кодекс України прямо не забороняє використання копій документів як доказів, але й не визначає вичерпного переліку випадків, коли вони є допустимими. Питання про допустимість копії документа вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи.
Судова практика вказує на те, що копії документів можуть бути визнані допустимими доказами, якщо: оригінал документа втрачено, знищено або його неможливо отримати; копія документа належним чином засвідчена. Засвідчення копії може здійснюватися органом, який видав документ, нотаріусом або іншим уповноваженим на це суб`єктом. У деяких випадках, передбачених законом, копія може бути засвідчена особою, яка її подає до суду; сторона, яка подає копію документа, надає обґрунтовані пояснення щодо неможливості надання оригіналу; інша сторона не оспорює відповідність копії оригіналу; суд не має сумнівів щодо достовірності копії.
Таким чином, копії документів можуть бути належними і допустимими доказами в кримінальному провадженні, але їх доказова сила оцінюється судом у сукупності з іншими доказами та обставинами справи. Суд враховує причини подання копії замість оригіналу, спосіб її засвідчення, можливість ознайомлення з оригіналом іншими учасниками процесу та інші фактори, що мають значення для встановлення істини у справі.
У своїй постанові у справі № 318/2921/18 від 01.12.2020 ВС зазначив, що норми ст.87 КПК України не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість, закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.
Як свідчать матеріали справи копії документів: направлення на проходження медичного огляду, видане ІНФОРМАЦІЯ_10 № ВВ05/2344 від 10.12.2022 року, на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; картка обстеження та медичного огляду від 30.01.2023 року, видана на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; довідка військово-лікарської комісії №302 від 30.01.2023 року, видана на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; розписка ОСОБА_4 , щодо прибуття за командою № НОМЕР_2 ; Довідка щодо включення ОСОБА_4 до команди у військову частину НОМЕР_2 , посвідчені належним чином начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 , їх дійсність підтверджені допитаними під час судового розгляду свідками, а також фактично не заперечуються самим обвинуваченим. 
У судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_6 , який особисто вручав «бойову» повістку, роз`яснював всі права та обов`язки особисту ОСОБА_4 та наслідки неявки за бойовою повісткою. Обвинувачений ОСОБА_4 не заперечував факту отримання бойової повістки та його ознайомлення з наслідками неявки по ній, але вказував, що ставив свій підпис внаслідок незнання законів та похапцем.
Також у судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , члени військово-лікарської комісії, які підтвердили факт проходження ВЛК обвинуваченим та відсутність з його боку якихось-то зауважень з цього приводу. Факт проходження ВЛК та отримання бойової повістки не заперечує і сам обвинувачений. 
В частині 2 ст. 87 КПК України вказано, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.
Крім того, в ч.ч.3-4 вище вказаної статті зазначено, що недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання. Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, окрім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
Однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПКУкраїни, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень частин 13 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. 
У рішенні «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року Європейський суд вказав, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до їх несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.
Згідно практики Європейського суду з прав людини «плід отруйного дерева» - юридична метафора, введена Верховним Судом США для опису доказів, отриманих за допомогою незаконно здобутих відомостей (рішення у справі «Гефген проти Німеччини», 30.06.2008, заява № 22978/05, п. 168). Мається на увазі, що якщо джерело доказів («дерево») є недопустимим, то всі докази (відомості), отримані за його допомогою («плоди»), будуть такими ж (справа «Яременко проти України» (№2)», заява №66338/09, п.66).
Беручи до уваги, що законом не встановлено заборони щодо прийняття копій доказів, завірених належним чином, судом копії даних документів не визнано неналежними та недопустимими, що свідчить про відсутність підстав застосування юридичної метафори плід отруєного дерева та визнання їх неналежними та недопустимими.
Отже, досліджуючи питання належності і допустимості доказів, беручи до уваги викладене в клопотання захисником, судом не встановлено істотних порушень прав людини і основоположних свобод. Також, слід вказати, що крім зазначення про недопустимість доказів, наданих прокурором у вигляді копій, сторона захисту не оспорювала зміст наданих документів, а лише вказувала, що сторонами повинні надаватися оригінали документів, а не їх копії.
Що стосується тверджень засудженого про відсутність в його діях умислу на вчинення кримінального правопорушення.
Так, як вже зазначалось, із суб`єктивної сторони дане кримінальне правопорушення передбачає тільки прямий умисел.
Прямим умисел є тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).
Усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює всі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого злочину, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є шкідливим для суспільства.
Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.
Так, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_4 , перебуваючи на військовому обліку військовозобов`язаних, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, що якщо не виконати свої зобов`язання як громадянина, передбачені ст. 65 Конституції України по швидкій і своєчасній мобілізації й спільній обороні від агресора не можливо бути дати ефективну відсіч нападникам на країну, достовірно знаючи та розуміючи, що йому потрібно з`явитися о 09:00 02 лютого 2023 року на збірний пункт для проходження військової служби у зв`язку із призовом за мобілізацією, без поважних причин, не з`явився за викликом. Вказане свідчить про наявність умислу в діях ОСОБА_4 уникнути самого призову за мобілізацією.
Посилання обвинуваченого та сторони захисту на той факт, що обвинувачений не мав можливості проходити військову службу внаслідок захворювання нирок спростовується дослідженими доказами. Так, сторона захисту надала відповідь КНП ХОР «ОМКЦУН ІМ. В.І. ШАПОВАЛА, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 на підставі направлення ІНФОРМАЦІЯ_5 в період з 17.01.2023 по 24.01.2023 року перебував на лікуванні (обстеженні) в КНП ХОР «Обласний медичний клінічний центр урології і нефрології ім. В.І. Шаповала». У результаті обстеження даних за урологічну патологію виявлено не було.
Також обвинувачений та сторона захисту вказували на свою незгоду з висновком ВЛК та порядком проходження ВЛК.
Суд зазначає, що ОСОБА_4 у разі наявності, на його думку, сумніву щодо правильності висновку ВЛК щодо придатності до військової служби, мав право, відповідно до п. п. 2.3.3 п. 2.3 розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, звернутись до Центральної військово-лікарської комісії для перегляду відповідного висновку, однак він цим правом не скористався, що і підтвердив у судовому засіданні.
Водночас слід зазначити, що судовий контроль за рішеннями ВЛК здійснюється в межах компетенції адміністративних судів, а не судів загальної юрисдикції. Саме адміністративні суди, не підміняючи собою ВЛК та самостійно не визначаючи ступінь втрати працездатності, придатності до військової служби, а також причинного зв`язку хвороби з проходженням військової служби, мають право: оцінювати повноту й об`єктивність проведеного медичного огляду та встановлення причинного зв`язку захворювання; перевірити дотримання процедури проведення медичного огляду та прийняття рішення ВЛК; аналізувати наявність усіх необхідних документів, на підставі яких приймалося рішення; у випадку встановлення недоліків у процедурі проведення медичного огляду або прийняття рішення ВЛК, визнавати незаконною та скасовувати постанови ВЛК із зобов`язанням провести повторний медичний огляд. Наведене узгоджується з позицією, викладеною у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 12 червня 2020 року (справа № 810/5009/18, провадження № К/9901/24943/19).
Обвинуваченим не надано доказів оскарження рішення ВЛК в передбачений Законом термін. Також не надано доказів, що обвинувачений після лютого 2023 року проходив будь-які медичні обстеження або лікування. 
Не визнання своєї провини обвинуваченим, суд при оцінці доказів по справі, розцінює, як спробу ухилитися від кримінальної відповідальності. Вчинення злочину, передбаченого ст. 336 КК України, знайшло своє відображення в матеріалах справи і підтверджено дослідженими в ході судового засідання доказами. 
Таким чином, дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд доходить висновку, що сукупністю даних досудового та судового слідства, котрі співпадають між собою та об`єктивно доповнюють одні одних, стверджено винність обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину поза будь-яким розумним сумнівом.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ст. 336 КК України, а саме ухилення від призову на військову службу підчас мобілізації. .
Вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, суд вважає доведеною.
Обставини, які обтяжують або пом`якшують покарання, передбачені ст. ст. 67, 66 КК України судом не встановлені. 
З метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання представником уповноваженого органу з питань пробації була складена досудова доповідь за ухвалою суду, згідно з якою орган пробації прийшов до висновку, що виправлення ОСОБА_4 , можливе без ізоляції від суспільства. Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства оцінені як середні.
Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він розлучений, утриманців не має, офіційно не працює, на обліку в лікаря-нарколога в КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває, на обліку в лікаря-психіатра в КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» ХМР не перебуває, має середню освіту, має постійне місце проживання, раніше не засуджений. 
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд виходить із положень ст.ст. 50, 65 КК України, а саме: принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, його конкретні обставини та наслідки, особу винного, наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень та досягнення цілей покарання, йому необхідно призначити покарання у виді мінімальної санкції, передбаченої ст. 336 КК України, та саме таке покарання є необхідним та достатнім покаранням для виправлення обвинуваченого.
При цьому, суд не знайшов підстав для застосування положень ст. 75 КК України, у зв`язку на наступним.
ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке за класифікацією злочинів, передбачених ст. 12 КК України, хоча й відносяться до нетяжкого злочину, але спрямоване на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, під час дії воєнного стану, який введений на території України відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад.
При цьому відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Такі положення основного закону дублюються в статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Умисне ухилення від такого обов`язку під час війни створює негативні наслідки та тенденції в суспільстві та підриває обороноздатність держави.
За таких обставин застосування до ОСОБА_4 такої правової пільги, як звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України не буде відповідати вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а також засадам та меті покарання, визначеним ст.50, 65 КК України.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Долю речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України. Оскільки як встановлено у судовому засіданні речові докази було втрачено, суд не вирішує їх долю. 
До набрання вироком законної сили суд не вбачає підстав для застосування запобіжного щодо обвинуваченого, за відсутності клопотання прокурора з цього приводу, оскільки протягом розгляду кримінального провадження останній належним чином виконував свої процесуальні обов`язки, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України. 
На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. ст. 370, 371, 373, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ст. 336 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
Запобіжний захід  ОСОБА_4  не обирати.
Строк відбуття покарання  ОСОБА_4  рахувати з моменту прибуття до місця відбування покарання у вигляді позбавлення волі до установи виконання покарання.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Немишлянський районний суд міста Харкова протягом 30 діб з дня його проголошення. 
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку після його оголошення вручається прокурору та обвинуваченому. 
Суд роз`яснює обвинуваченому право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. 

Головуючий суддя-