КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ

Справа № 947/772/22
Провадження № 2/947/43/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.06.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі: 
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
за участі: 
- представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
- представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 
до ОСОБА_3 , 
ОСОБА_5 , 
ОСОБА_6 , 
третя особа – приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу 
Фролова Руслана Валеріївна, 
про визнання договорів купівлі-продажу недійсними,
ВСТАНОВИВ:
11.01.2022 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, яка скерована була позивачем через засоби поштового зв`язку 04.01.2022 року, та в якій позивачем заявлено дві вимоги:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.04.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шатіловою О.В., зареєстрований в реєстрі за №373;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.04.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шатіловою О.В., зареєстрований в реєстрі за №377.
В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що у травні 2019 року під час випадкової зустрічі, вона – ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_3 , що їй пропонували купувати житловий будинок, однак вона вагалась з підстав того, що земельна ділянка на якій розташований будинок не була оформлена, після чого ОСОБА_3 запропонувала їй свою допомогу та запевнила, що допоможе оформити право власності на земельну ділянку у разі придбання будинку.
Після чого, як вказує позивачка, вона – ОСОБА_1 31.05.2019 року придбала житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі договорів купівлі-продажу від 31.05.2019 року зареєстрованих в реєстрі за №996, №997, з метою проведення подальшого ремонту та передання в оренду.
Також, як вказує позивачка, приймаючи, що придбаний нею житловий будинок був розташований на земельній ділянці, право власності на яку не було оформлено у встановленому законом порядку та зареєстровано право власності, а також приймаючи попередню пропозицію ОСОБА_3 , вона – ОСОБА_1 того ж дня – 31.05.2019 року вирішила та вчинила довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстровану в реєстрі за №1001, якою вона доручила ОСОБА_3 на вчинення дій та оформлення права власності на земельну ділянку на якій розташований придбаний нею будинок. Для чого, як вказує позивачка, вона – ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 оригінали договорів купівлі-продажу від 31.05.2019 року зареєстрованих в реєстрі за №996, №997, щодо житлового будинку АДРЕСА_1 .
Як зазначає позивачка, в подальшому ОСОБА_3 не оформила права власності на земельну ділянку однак, повідомила, що вона разом з чоловіком заборгували велику суму грошей різним особам та з метою розрахуватись за свої боргові зобов`язання продала будинок АДРЕСА_1 , а отримані від продажу будинку грошові кошти віддала кредиторам.
Відповідно до договорів купівлі-продажу зареєстрованих в реєстрі за № 373 та № 377, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шатіловою О. В. 20 квітня 2021 року, як посилається позивачка, ОСОБА_3 за попередньою змовою з ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 прописала останніх в будинок АДРЕСА_2 не маючи відповідних повноважень та дозволу на той час власника будинку.
Як вказує позивачка, ОСОБА_1 не мала наміру і волевиявлення на продаж свого будинку, не подавала оголошень і не зверталась до агентств з нерухомості з приводу продажу свого будинку та не отримувала грошових коштів по договорах купівлі-продажу зареєстрованих в реєстрі за № 373 та № 377, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шатіловою О.В. 20 квітня 2021 року.
Таким чином, як вказує позивачка, в діях ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачаються ознаки скоєння кримінального правопорушення передбаченого ст.190 КК України, заздалегідь підготовлені та завершені шахрайські дії з привласнення та незаконного переоформлення будинку АДРЕСА_2 .
Дані обставини слугували підставою, як вказує позивачка, для звернення з заявою до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 КК України, відомості про що були внесені до ЄРДР за №12021162480002005 від 10.11.2021 року.
З посиланням на вказані обставини, позивачка вказує, що була вимушена звернутись до суду з цим позовом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13.01.2022 року вказану позовну заяву залишено без руху.
25.01.2022 року до суду надійшла заява від представника позивачки про усунення недоліків пред`явленого позову, до якої додано квитанцію про сплату судового збору.
Оглянувши подані документи, суддею було встановлено, що позивачем усунуті недоліки поданої заяви у відповідності до ухвали судді від 13.01.2022 року, які отримані головуючим по виходу з частини щорічної основної відпустки.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04.02.2022 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
Разом із пред`явленим позовом до суду позивачем було подано заяву про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 13.01.2022 року повернуто позивачеві у зв`язку з невідповідністю заяви вимогам статті 151 ЦПК України.
25.07.2022 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 про забезпечення позову, яку було передано головуючому судді по справі 26.07.2022 року, в якій позивачка просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок АДРЕСА_2 , шляхом встановлення заборони його відчуження, заборони відповідачам та іншим особам вчиняти дії спрямовані на відчуження, переоформлення права власності, пошкодження, псування, знищення, передачі під заставу.
За наслідком розгляду вказаної заяви, 26.07.2022 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду, якою заяву представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 про забезпечення позову – задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №947/772/22, а саме: накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна – 1046865151101; встановлено заборону суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, а також іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі щодо відчуження та реєстрації права власності стосовно нерухомого майна: житлового будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна – 1046865151101. В решті вимог заяву представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 про забезпечення позову – залишено без задоволення.
12.09.2022 року до суду надійшла заява від представника позивача про забезпечення доказів шляхом їх витребування, за наслідком розгляду якої 12.09.2022 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду, якою заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення доказів шляхом їх витребування – задоволено. Забезпечно докази по цивільній справі №947/772/22 шляхом їх витребування, а саме витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни належним чином завірену копію довіреності від 31.05.2019 року,складеної від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстрованої в реєстрі за №1001.
28.10.2022 року на виконання вказаної ухвали суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролової Руслани Валеріївни надійшли до суду витребувані судом докази. 
Також, 12.09.2022 року до суду надійшло клопотання від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про призначення судово-почеркознавчої експертизи по цивільній справі, в якій представник просила суд призначити вищевказану експертизу, проведення якої доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, для встановлення чи виконано підпис та рукописний текст у графі «Підпис» наступного змісту: «/підпис/ ОСОБА_1 », у довіреності від 31 травня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстрованої в реєстрі за №1001, особисто ОСОБА_1 чи іншою особою?
В обґрунтування клопотання, представник позивачки посилався на те, що предметом розгляду цієї справи є визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 20.04.2021 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шатіловою О.В., зареєстрованих в реєстрі за №373, №377, під час яких від імені ОСОБА_1 , діяла на підставі довіреності від 31 травня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстрованої в реєстрі за №1001, - ОСОБА_3 .
Однак, як стверджує позивачка в обґрунтування клопотання, вона вказану довіреність особисто не складала та не підписувала, а відтак розпорядження від її імені належним їй нерухомим майно, було вчинено незаконно та поза її волею.
Приймаючи, що для встановлення виконавця підпису та почерку у спірній довіреності необхідні знання в галузі науці, а також з метою доведення належними доказами викладені доводи в обґрунтування позову, представник позивача вважав за необхідне призначити по справі судово-почеркознавчу експертизу.
22.12.2022 року за наслідком розгляду вказаного клопотання, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу про його задоволення та призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення яких поставлене наступне питання:
- Чи виконано підпис та рукописний текст у графі «Підпис» наступного змісту: «/підпис/ ОСОБА_1 », у довіреності від 31 травня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстрованої в реєстрі за №1001, особисто ОСОБА_1 чи іншою особою?
Тієї ж датою, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду про зупинення провадження у справі на час проведення вказаної судової експертизи.
ОСОБА_3 , будучи незгодною з вказаною ухвалою суду 06.01.2023 року надала відповідну апеляційну скаргу суду на ухвалу суду до суду апеляційної інстанції.
Постановою Одеського апеляційного суду від 01.03.2023 року ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 22.12.2022 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи скасовано, справу скеровано до суду першої інстанції для продовження розгляду.
28.04.2023 року матеріали цивільної справи №947/772/22 надійшли до Київського районного суду міста Одеси та передані головуючому по справі 03.05.2023 року.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 03.05.2023 року поновлено провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
У підготовчому судовому засіданні 29.11.2023 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 приймаючи, що ухвалу суду від 22.12.2022 року скасовано та клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи залишається не розглянутим, наполягав на розгляді вказаного клопотання. Також представник позивача у відповідності до висновків постанови Одеського апеляційного суду від 01.03.2023 року, які слугували підставою для скасування ухвали суду від 22.12.2022 року, надав оригінали документів: оригінал довіреності від 31.05.2021 року, в якому наявний підпис і почерк Гурульової; оригінал договору доручення від 06.05.2019 року, в якому наявний підпис ОСОБА_1 , які містять вільні зразки підпису та почерку ОСОБА_1 , та які достовірно виконані нею, враховуючи, що надана довіреність нотаріально посвідчена, а договір підписаний при ньому – адвокаті, який підтверджує ці обставини.
Додатково, враховуючи заявлене представником позивача клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, судом у підготовчому судовому засіданні 29.11.2023 року були відібрані у ОСОБА_1 експериментальні зразки підпису та почерку.
Також, 26.10.2023 року представником відповідача ОСОБА_3 було заявлено клопотання про зобов`язання приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролову Руслану Валеріївну, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шатілову Олену Володимирівну та представника позивача, у разі призначення судом судово-почеркознавчої експертизи, на першу вимогу експерта надати оригінали документів, у тому числі предмету дослідження, які містять оригінали підпису ОСОБА_1 .
29.01.2024 року Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою клопотання представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про призначення судово-почеркознавчої експертизи – задоволено частково. Призначено по цивільній справі №947/772/22 – судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: 1. Чи виконано підпис та рукописний текст у графі «Підпис» наступного змісту: «/підпис/ ОСОБА_1 », у довіреності від 31 травня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, зареєстрованої в реєстрі за №1001, особисто ОСОБА_1 чи іншою особою? Проведення експертизи доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
Тієї ж датою, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду про зупинення провадження у справі на час проведення вказаної судової експертизи.
12.03.2024 року до суду надійшли матеріали справи з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, з клопотанням експерта про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи разом з рахунком щодо сплати експертизи по вищевказаній цивільній справі.
За наслідком чого, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13.03.2024 року поновлено провадження у справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
21.05.2024 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, за вх. №31873/24, за наслідком розгляду якого ухвалою суду від 22.05.2024 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про витребування доказів - залишено без задоволення. 
У підготовчому судовому засіданні 22.05.2024 року представник позивача зазначив про надання разом з клопотанням про витребування доказів оригінали квитанції на підтвердження сплати коштів за проведення судово-почеркознавчої експертизи в сумі 22718,40 грн. за рахунком №24-1133 (41).
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 22.05.2024 року направлені матеріали цивільної справи №947/772/22, для продовження проведення судово-почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.01.2024 року, на підставі наявних в матеріалах справи документів. Провадження по цивільній справі №947/772/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання договорів купівлі-продажу недійсними - зупинено на час проведення судово-почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29 січня 2024 року по справі №947/772/22.
18.07.2024 року до суду надійшли матеріали справи з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, з клопотанням експерта про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи разом з рахунком щодо сплати експертизи по вищевказаній цивільній справі.
Матеріали справи, разом з клопотанням експерта, передані головуючому судді по справі після виходу з щорічної основної відпустки - 05.08.2024 року.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 06.08.2024 року поновлено провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
26.02.2025 року до суду від представника позивачки надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи висновку №875/24 за результатами проведення почеркознавчого експертного дослідження за заявою адвоката Кравченка О.С., діючого в інтересах ОСОБА_1 , складений 03.12.2024 року ТОВ «Науково-дослідна лабораторія судових експертиз».
03.04.2025 року судом у підготовчому судовому засіданні було ухвалено задовольнити вказане клопотання та долучено до матеріалів справи наданий до суду висновок №875/24 за результатами проведення почеркознавчого експертного дослідження за заявою адвоката Кравченка О.С., діючого в інтересах ОСОБА_1 , складений 03.12.2024 року ТОВ «Науково-дослідна лабораторія судових експертиз».
07.05.2025 року до суду надійшла заява від представника ОСОБА_3 про залучення до участі у справі в якості третьої особи – приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролову Р.В.
31.07.2025 року судом у підготовчому судовому засіданні вищевказану заяву задоволено та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фролову Р.В.
07.05.2025 року представник відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_4 звернулась до суду з клопотанням про призначення судово-почеркознавчої експертизи, в якому просить суд призначити вказаний вид судової експертизи, проведення якої доручити експертам Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 23.09.2025 року клопотання представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 про призначення судово-почеркознавчої експертизи – задоволено частково. Призначено по цивільній справі №947/772/22 – судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: 1. Чи виконано підпис та рукописний текст у графі «Підпис» наступного змісту: «/ підпис/ ОСОБА_1 », у довіреності від 31 травня 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, зареєстрованої в реєстрі за №1001, виконаної на бланку ННЕ 475778, особисто ОСОБА_1 чи іншою особою? Проведення експертизи доручено експертам Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Прохорівська, 35).
Тієї ж датою, Київським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу суду про зупинення провадження у справі на час проведення вказаної судової експертизи.
08.01.2026 року до суду надійшли матеріали цивільної справи №947/772/22, разом з висновком судового експерта Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/116-25/2544-ПЧ від 30.12.2025 року та передані головуючому по справі 09.01.2026 року.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 13.01.2026 року поновлено провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
18.02.2026 року до суду надійшло клопотання від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Кравченко Олександра Сергійовича про призначення комісійної судово-почеркознавчої експертизи по цивільній справі №947/772/22, за наслідком розгляду якого ухвалою суду від 04.03.2026 року вказане клопотання - залишено без задоволення.
Тієї ж дати, 04.03.2026 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. 
20.04.2026 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про виклик свідків, у задоволенні якого судом у підготовчому судовому засіданні 21.05.2026 року відмовлено.
До судового засідання призначеного на 21.05.2026 року з`явились: 
- представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , який підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити;
- представника відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , яка заперечувала проти задоволення позовних вимог, з посиланням на їх необґрунтованість та безпідставність.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України судом не встановлено.
Судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 21.05.2026 року за наявною явкою учасників справи.
За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 01.06.2026 року о 14 год. 30 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.
Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 31 травня 2019 року між позивачкою ОСОБА_1 та громадянкою ОСОБА_8 було укладено два договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстровані в реєстрі за №996, №997, за умовами яких ОСОБА_1 придбала за кожним з договорів по частці житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
Отже, починаючи з 31.05.2019 року позивачка набула у власність житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Судом також встановлено, що тієї ж дати – 31.05.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. посвідчено довіреність від імені ОСОБА_1 , яка зареєстрована за №1001, за умовами якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником, у тому числі з питань: 
- приватизації, узгодження, замовлення, оформлення технічної, проектної та іншої документації, отримання кадастрового номеру та реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- розпорядження (продати, обміняти, здавати в оренду, передавати в іпотеку тощо) належним їй на праві особистої приватної власності житловим будинком та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 .
Зазначена довіреність видана строком на три роки до 31.05.2022 року.
Як вбачається, ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 на підставі вищевказаної довіреності від 31.05.2019 року, зареєстрованої в реєстрі за № 1001, уклала 20.04.2021 року з ОСОБА_5 , від імені якого на підставі довіреності від 11.07.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., зареєстрованої в реєстрі за №688, діяла ОСОБА_7 , та ОСОБА_6 два договори купівлі-продажу від 20.04.2021 року, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шатіловою О.В., зареєстровані в реєстрі за №377, №373.
За умовами вказаних договорів, ОСОБА_1 продала належний їй на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а саме по частці якого за кожним з договорів, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 придбали у власність в рівних частках кожний зазначений житловий будинок, а саме по частці якого за кожним з договорів.
У відповідності до п.1 кожного з зазначених договорів купівлі-продажу від 20.04.2021 року за р. №377, №373, засвідчено, що право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , належало на праві власності ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 31.05.2019 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстрованих в реєстрі за №996, №997, на підставі яких право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.05.2019 року, номери записів про право власності №31812945, та №31812539 відповідно, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1046865151101.
У відповідності до положень пункту 2 кожного з зазначених договорів купівлі-продажу від 20.04.2021 року за р. №377, №373, засвідчено, що кожна з частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , продано за 1089900,00 грн., тобто в цілому за 2179800,00 грн., які як засвідчено продавець одержала від покупців відповідно до куплених часток повністю до підписання цього договору і своїм підписом підтверджує факт повного розрахунку за проданий житловий будинок.
Отже, на підставі вищевикладеного вбачається, що ОСОБА_1 , від імені якої за дорученням на підставі довіреності від 31.05.2019 року, зареєстрованої за №1001, діяла ОСОБА_3 , на підставі договорів купівлі-продажу від 20.04.2021 року за р. №377, №373, продала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належний їй на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , за загальною ціною в сумі 2179800,00 грн.
Позивачка - ОСОБА_1 у даній справі стверджує, що вказану довіреність від 31.05.2019 року, зареєстрованої за №1001, з уповноваження ОСОБА_3 на продаж належного їй на праві власності житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , не вчиняла, не підписувала, та не мала наміру і волевиявлення на продаж зазначеного будинку.
Також з поданих до суду доказів вбачається, що 17.09.2021 року ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів з заявою повідомлення про наявність ознак вчинення кримінального правопорушення, що полягає в тому, що в травні 2021 року ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заволоділи об`єктом нерухомості – житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . 
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси зобов`язано внести відомості за зазначеною заявою ОСОБА_1 від 17.09.2021 року.
Відповідна ухвала слідчого судді надійшла до чергової частини відділу поліції 09.11.2021 року, на підставі чого відомості про ознаки вчинення кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст. 190 КК України, внесені до ЄРДР 10.11.2021 року за №12021162480002005.
Зазначені обставини підтверджуються витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.11.2021 року.
Вищевказані обставини також слугували підставою для звернення позивачки до суду з цим позовом.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Отже, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі № 755/18296/17 (провадження № 61-18669св19).
У відповідності до положень ч.2 статті 16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання правочину недійсним.
Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Одним з видів договорів є договір-купівлі-продажу, який врегульовано статтею 655 ЦК України, згідно з якою за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Відповідно до частини першої статті 238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.
Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).
Згідно із частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).
За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).
Отже, як довіреність на вчинення правочину представником, так і договір-купівлі-продажу, є правочинами.
Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
У частинах першій – третій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.
Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 Цивільного кодексу України).
Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За змістом частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.
Також, відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У відповідності до сформованих Великою Палатою Верховного Суду висновків у постанові від 26.10.2022 року у справі №227/3760/19-ц, Велика Палата Верховного Суду висловила позицію, що: 
Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. (п.6.6. постанови).
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). (пункт 6.7. постанови).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети. (пункт 6.8. постанови).
Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. (пункт 6.9. постанови).
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України. (пункт 6.10. постанови).
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. (пункт 6.11. правочин).
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (пункт 6.12. постанови).
Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. (пункт 6.13. постанови).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. (пункт 6.14. постанови). 
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. (пункт 6.15, постанови).
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. (пункт 6.16. постанови).
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. (пункт 6.17. постанови).
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. (пункт 6.18. постанови).
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. (пункт 6.19. постанови).
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. (пункт 6.20. постанови).
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. (пункт 6.21. постанови).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17 предметом якої було визнання недійсним з моменту вчинення договору купівлі-продажу квартири, скасування рішень про державну реєстрацію, витребування майна із чужого незаконного володіння та виселення, у тому числі з підстав підписання нотаріально посвідченого правочину купівлі-продажу нерухомого майна від імені продавця сторонньою особою, Велика Палата Верховного Суду сформувала наступні висновки:
Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку купівлі-продажу) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення. (пункт 96 постанови).
Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. (пункт 97 постанови).
Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин. (пункт 98 постанови).
Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин. (пункт 99 постанови).
Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин. (пункт 100 постанови).
Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин. (пункт 101 постанови).
Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину. (пункт 102 постанови).
В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. (пункт 103 постанови).
Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. (пункт 103 постанови).
Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним. (пункт 104 постанови).
Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (див. постанову Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17). (пункт 105 постанови).
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України). (пункт 106 постанови).
Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. (пункт 107 постанови).
З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін. (пункт 108 постанови).
Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи. (пункт 109 постанови).
Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків. (пункт 110 постанови).
Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. (пункт 111 постанови).
Тобто ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним. (пункт 112 постанови).
Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від установлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. (пункт 113 постанови).
На переконання Великої Палати Верховного Суду, засоби, визначені абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України, можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису. (пункт 114 постанови).
Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).(пункт 115 постанови).
Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. (пункт 116 постанови).
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. (пункт 117 постанови).
Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати. (пункт 118 постанови).
За наслідком чого, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17, з метою формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування норм права у подібних правовідносинах відступила від правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 753/15818/19, згідно з якими: непідписання правочину однією з його сторін свідчить про недотримання як письмової форми договору, так і, відповідно, норм закону щодо нотаріального посвідчення правочину, укладеного між указаними в ньому сторонами, наслідком чого є нікчемність такого правочину. (пункт 158 постанови).
Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17 дійшла до висновків, що з огляду на наведене вище, нотаріально посвідчений правочин купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний сторонньою особою та при нотаріальному посвідченні якого використано викрадені документи, а особу продавця встановлено на підставі підробленого документа, за умови невстановлення факту зловживання з боку продавця своїми правами потрібно кваліфікувати як неукладений. (пункт 119 постанови).
У пунктах 232-238 зазначеної постанови, Великою палатою Верховного Суду зазначено, що основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.
Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.
Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.
Правовий наслідок, передбачений частиною першою статті 220 ЦК України, недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору у виді нікчемності такого правочину застосовується лише щодо правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 ЦК України, зокрема щодо його форми, що включає в себе його підписання сторонами.
Факт нотаріального посвідчення такого правочину не свідчить про дотримання сторонами письмової форми правочину, невід`ємним реквізитом якої є підписи сторін, та не змінює правового наслідку неузгодження сторонами правочину його істотних умов у виді його неукладеності.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц також сформулювала висновок, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Відповідні висновки Великої Палати Верховного Суду також підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17. 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦК України).
Статтею 77 ЦПК України врегульовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи вищевикладене, суд зазначає, що наявними в матеріалах справи належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами беззаперечно підтверджується факт того, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , належав на праві власності ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 31.05.2019 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстрованих в реєстрі за №996, №997, на підставі яких право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.05.2019 року, номери записів про право власності №31812945, та №31812539 відповідно, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1046865151101.
Також судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , від імені якої за дорученням на підставі довіреності від 31.05.2019 року, зареєстрованої за №1001, діяла ОСОБА_3 , на підставі договорів купівлі-продажу від 20.04.2021 року за р. №377, №373, було продано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належний їй на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , за загальною ціною в сумі 2179800,00 грн.
Позивачка - ОСОБА_1 у даній справі стверджує, що вказану довіреність від 31.05.2019 року, зареєстрованої за №1001, з уповноваження ОСОБА_3 на продаж належного їй на праві власності житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , не вчиняла, не підписувала, та не мала наміру і волевиявлення на продаж зазначеного будинку.
На підтвердження зазначених обставин позивачкою надано до суду висновок №875/24 за результатами проведення почеркознавчого експертного дослідження за заявою ОСОБА_2 ,, який діє в інтересах ОСОБА_1 , складений 03.12.2024 року експертом ТОВ «Науково-дослідна лабораторія судових експертиз», у відповідності до якого експертом Тетяною Сукманівною, якою зазначено попередження про обізнаність щодо відповідальності за складення завідомо неправдивого висновку експерта за ст. 384 КК України, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься у рядку «Підпис» у технічній копії довіреності від 31.05.2019 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , завіреної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною та зареєстрованої в реєстрі за №1001 – виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з деяким наслідуванням підпису ОСОБА_1 .
Суд зазначає, що висновок експерта у відповідності до приписів статті 76 ЦПК України є одним з засобів доказування.
Згідно з приписами ч.1 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
У відповідності до приписів статті 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Оцінюючи вказаний висновок, суд зазначає, що об`єктом дослідження за вказаним почеркознавчим експертним дослідженням, за наслідком якої надано висновок №875/24 від 03.12.2024 року, були – технічна копія довіреності від 31.05.2019 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , завіреної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною та зареєстрованої в реєстрі за №1001.
Поряд з цим, суд зазначає, що вимоги і порядок проведення почеркознавчих експертиз врегульовано пунктом 1 Розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5), у відповідності до положень п.1.1. яких об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.
Отже, проведення зазначеного почеркознавчого експертного дослідження, за наслідком якого надано висновок №875/24 від 03.12.2024 року, на підставі технічної копії об`єкту дослідження - довіреності від 31.05.2019 року зареєстрованої в реєстрі за №1001, є неналежним та не відповідає порядку проведення судово-почеркознавчої експертизи.
Також суд зазначає, що у відповідності до підпунктів 1.3, 1.6, 1.7 пункту 1 Розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5), для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Відбирати експериментальні зразки почерку необхідно у два етапи. На першому етапі особа, почерк якої підлягає ідентифікації, виконує текст за тематикою, близькою до досліджувального об`єкта, у звичних умовах (сидячи за столом, із звичним приладдям письма, при денному освітленні). На другому етапі зразки відбираються під диктовку тексту, аналогічного за змістом тому, що досліджується, або спеціально складеного тексту, який містить фрази, слова і цифри, узяті з рукописного тексту, що досліджується. На цьому етапі зразки відбираються в умовах, що максимально наближаються до тих, у яких виконувався рукописний текст, що досліджується, тобто в тій самій позі (лежачи, стоячи тощо), таким самим приладдям письма та на папері того самого виду (за розміром, лінуванням, характером поверхні тощо), що й документ, який досліджується. Якщо буде помічено, що той, хто пише, намагається змінити свій почерк, темп диктовки слід прискорити. У разі коли тексти, що досліджуються, і особливо підписи виконувались на бланках (касові ордери, квитанції, поштові перекази, платіжні відомості тощо), експериментальні зразки слід відбирати на таких самих бланках або на папері, що розграфлений відповідно до бланка. Якщо розташування підпису, що досліджується, не визначається характером документа, експериментальні зразки відбираються на окремих аркушах як лінованого, так і нелінованого паперу. Після нанесення 10 - 15 експериментальних підписів аркуші паперу треба міняти. Якщо рукописний текст, що досліджується, виконано друкованими літерами і цифрами або спеціальним шрифтом (креслярським, бібліотечним тощо), експериментальні зразки на другому етапі також повинні бути виконані друкованими літерами і цифрами або відповідним шрифтом. Переписування з документа, що досліджується, або з машинописного (друкарського) тексту неприпустиме. Якщо вбачаються підстави, що виконавець досліджуваного рукописного тексту намагався змінити свій почерк (писав лівою рукою, з іншим нахилом тощо), додатково відбираються зразки, виконані таким самим чином. Якщо дослідженню підлягає рукописний текст, то вільні та експериментальні зразки надаються у вигляді текстів. При дослідженні підписів та обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) вільні та експериментальні зразки надаються як у вигляді відповідних текстів (записів), так і у вигляді підписів. Експериментальні зразки посвідчуються органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта). У посвідчувальному написі зазначаються прізвище, ім`я та по батькові виконавця, а також особливості зразка (написані лівою рукою, спеціальним шрифтом тощо).
Як вбачається, зазначене почеркознавче експертне дослідження, за наслідком якого надано висновок №875/24 від 03.12.2024 року, проведено на підставі наданих експертиментальних зразків підписів ОСОБА_1 на 10 аркушах, які не були посвідчені судом та не містяться інформації про їх посвідчення іншою особою. Також відсутня інформація та засвідчення особи, у якої були відібрані відповідні експертиментальні зразки підписів ОСОБА_1 для проведення відповідного почеркознавчого дослідження.
У відповідності до підпунктів 1.3-1.5 пункту 1 зазначених Науково-методичних рекомендацій передбачено, що для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов`язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку та (або) підпису, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов`язані з обставинами цієї справи або виконані після відкриття провадження у справі та є як пов`язаними зі справою, так і не пов`язаними з її обставинами; експериментальні зразки почерку та (або) підпису, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у зв`язку з призначенням такої експертизи. Перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), має пред`явити їх особі, яка підлягає ідентифікації. У документі, що є підставою для проведення експертизи, орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), зобов`язаний (зобов`язана) зазначити документи, у яких містяться вільні, умовно-вільні зразки почерку та (або) підпису особи. У разі неможливості пред`явити зазначені зразки (смерть виконавця, від`їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма № 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, тощо). Вільні зразки по змозі повинні відповідати об`єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості тощо), за його змістом та цільовим призначенням. Якщо текст (підпис), що досліджується, виконано друкованими літерами або спеціальним шрифтом, слід по змозі надати вільні зразки аналогічного характеру.
У висновку №875/24 від 03.12.2024 року, наявна інформація, що почеркознавче експертне дослідження проведено на підставі наданих вільних зразках підписів ОСОБА_1 , якими були: заяви на ім`я Керівника «Україна - СЕРВІС», ЖК «ДРУЖНІЙ» Овідіопольський район, с. Лиманка, від 10.01.2019, заяв на ім`я Керуючого ЖК «ДРУЖНІЙ», Овідіопольський район, с. Лиманка, від06.02.2019, від 18.03.2019, від 26.04.2019, від 11.10.2019, від 19.10.2019, від20.12.2019, заяв на ім`я Директора Державної установи «ІНСТИТУТ ОЧНИХ ХВОРОБ І ТКАНИННОЇ ТЕРАПІЇ ІМ. В.П.ФІЛАТОВА НАЦІОНАЛЬНОЇ АКАДЕМІЇ МЕДИЧНИХ НАУК УКРАЇНИ» від 27.03.2019, від 09.04.2019, від15.04.2019 (під друкованим текстом у кожному з документів; зн. 4-13)*, рахунку-фактури № 279601 від 22.07.2019 (справа від рукописного запису получила»; зн. 14), товарному чеку покупця без дати (у рядку «підпис покупця»; зн. 15).
Разом з тим, суд зазначає, що вказані документи, які слугували зразками вільних зразків підписів ОСОБА_1 , не перевірялись  на предмет достовірності виконання безпосередньо ОСОБА_1 .
За наслідком чого суд доходить до висновку, що почеркознавче експертне дослідження, за наслідком якого складено висновок №875/24 від 03.12.2024 року, проведено з порушенням вимог і в порушення порядку проведення почеркознавчих експертиз, передбаченого Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5), у зв`язку з чим судом зазначений висновок №875/24 від 03.12.2024 року не приймається судом ані в якості належного висновку судово-почеркознавчої експертизи, ані в якості належного письмового доказу.
Крім того, суд зазначає, що за клопотання сторони відповідача ОСОБА_3 надійшло до суду клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, судом ухвалою суду від 23.09.2025 року було призначено судово-почеркознавчу експертизу, за наслідком проведення якої експертом Одеського науково-дослідних експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України надано висновок експерта №СЕ-19/116-25/25447-ПЧ від 30.12.2025 року.
У відповідності до вказаного висновку експерта, експертом О.В.Сакалюк встановлено, що: 
- Підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Підпис» у довіреності від 31.05.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, зареєстрованої в реєстрі за №1001, на бланку ННЕ 475778, виконаною самою ОСОБА_1 ; 
- Рукописний запис прізвища, ім`я, по-батькові від імені ОСОБА_1 у графі «Підпис» у довіреності від 31.05.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, зареєстрованої в реєстрі за №1001, на бланку ННЕ 475778, виконаною самою ОСОБА_1 .
Суд зазначає, що висновок експерта у відповідності до приписів статті 76 ЦПК України є одним з засобів доказування.
Оцінюючи вказаний висновок, суд зазначає, що об`єктом дослідження за вказаною судово-почеркознавчою експертизою, за наслідком якої надано висновок експерта №СЕ-19/116-25/25447-ПЧ від 30.12.2025 року, в частині дослідження вчинення рукописних записів та підпису від імені ОСОБА_1 проведено на підставі витребуваного у встановленому законом порядку оригіналу довіреності від 31.05.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною, зареєстрованої в реєстрі за №1001, на бланку ННЕ 475778.
Також, досліджуючи і надаючи оцінку вищевказаному висновку експерта №СЕ-19/116-25/25447-ПЧ від 30.12.2025 року, судом приймається, що останній складений за наслідком проведення судово-почеркознавчої експертизи призначеної ухвалою суду від 23.09.2025 року: на підставі наданих належних відібраних судом експериментальних зразків підпису та почерку позивачки ОСОБА_1 ; на підставі наданих належних і достовірних вільних та умовно-вільних зразків підписів та почерку позивачки ОСОБА_1 ; містить підтвердження про попередження судового експерта про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, 385 Кримінального Кодексу України; відповідає вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 №1950/5); судовим експертом який має відповідну кваліфікацію судового експерта за спеціальністю: 1.1 «Дослідження почерку і підписів», дії якого не визнані протиправними.
Судом не встановлені недоліки у вказаному висновку експерта №СЕ-19/116-25/25447-ПЧ від 30.12.2025 року, складеного судовим експертом Одеського науково-дослідних експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України О. В. Сакалюк за наслідком проведення судово-почеркознавчої експертизи проведеної на підставі ухвали суду від 23.09.2025 року, як і його неповнота або неясність, висновки викладені в ньому є логічними та послідовними.
За наслідком чого в цілому, судом приймається вказаний висновок експерта №СЕ-19/116-25/25447-ПЧ від 30.12.2025 року, складений судовим експертом Одеського науково-дослідних експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України О. В. Сакалюк за наслідком проведення судово-почеркознавчої експертизи проведеної на підставі ухвали суду від 23.09.2025 року, в якості належного доказу як висновок експерта у відповідності до положень ч.1 ст. 102 ЦПК України.
У зв`язку з чим, суд вважає безпідставними доводи позивачки ОСОБА_1 з приводу не вчинення та не підписання одностороннього правочину – довіреності від 31.05.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстрованої за №1001. 
За наслідком чого є безпідставними доводи позивачки ОСОБА_1 з не уповноваження ОСОБА_3 на вчинення дії з продажу належного позивачці на праві власності житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 .
На підставі чого обставини з того, що в момент посвідчення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шатіловою О.В. договорів купівлі-продажу від 20.04.2021 року, посвідчених за р. №377, №373, ОСОБА_3 діяла в межах відповідних повноважень від імені ОСОБА_1 на підставі належним чином нотаріально посвідченої довіреності від 31.05.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстрованої за №1001.
Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що у позивачки ОСОБА_1 була відсутня воля і волевиявлення на продаж належного їй на праві власності житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договорів купівлі-продажу від 20.04.2021 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шатіловою О.В., за р. №377, №373, матеріали справи не містять.
Також позивачкою в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано будь-яких інших доказів, які б свідчили про наявність підстав, які б свідчили про нікчемність чи недійсність договорів купівлі-продажу від 20.04.2021 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шатіловою О.В., за р. №377, №373.
Крім того, з приводу обраного позивачкою способу захисту своїх прав та інтересів про визнання вищезазначених договорів купівлі-продажу від 20.04.2021 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шатіловою О.В., за р. №377, №373, недійсними на підставі недоведених доводів позивачки про відсутню волю і волевиявлення на продаж спірного нерухомого майна, за наслідком недоведених доводів позивачки про не підписання та не укладення одностороннього правочину - довіреності від 31.05.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., зареєстрованої за №1001, суд також вважає за необхідне зазначити про неналежність, з огляду на наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17 сформувала висновок, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. (пункт 130 постанови).
Також позов не може містити вимогу, у якій ідеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося (саме це стверджує позивачка і достеменно встановили суди). (пункт 131 постанови).
У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. (пункт 132 постанови).
Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, реєстрація права власності на належне йому майно за іншою особою, чи зайняття та використання іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).(пункт 133 постанови).
Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується. (пункт 134 постанови).
Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц також сформулювала висновок, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Відповідні висновки Великої Палати Верховного Суду також підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 року у справі №204/8017/17. 
Приймаючи вищевикладене в цілому суд доходить до висновку, як про необґрунтованість і недоведеність заявлених позовних вимог в цілому, так і про неналежно обраний позивачкою спосіб захисту своїх прав.
У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.  Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.  Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю – змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
З огляду на наведене, приймаючи вищевикладене в цілому, проаналізувавши зібрані по справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку наявними в матеріалах справи доказам, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа – приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, слід відмовити.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів статті 264 ЦПК України у тому числі вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У відповідності до положень статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Приймаючи викладене, оскільки у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, судові витрати понесені позивачкою ОСОБА_1 у відповідності до положення статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 76-89, 102-113, 141, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову  ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_6 (місце проживання: АДРЕСА_5 ), третя особа – приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна (місцезнаходження: 65059, м. Одеса, вул Героїв Прикордонників, 7), про визнання договорів купівлі-продажу від 20 квітня 2021 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шатіловою Оленою Володимирівною, зареєстрованих в реєстрі за №377, №373, недійсними – відмовити.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 01.06.2026 року.

Головуючий       Л. В. Калініченко