Справа № 138/545/26 
Провадження №11-кп/801/569/2026 
Категорія: 32 
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1 
Доповідач: ОСОБА_2 

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2026 року   	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 

секретаря судового засідання ОСОБА_5 
з участю: 
прокурора ОСОБА_6 
захисника - адвоката ОСОБА_7 
обвинуваченої ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12025020160000586 від 16.12.2025, за апеляційною скаргою прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 31.03.2026 року, яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Могилів-Подільський Вінницької області, зареєстровану та проживаючу АДРЕСА_1 , громадянку України, інваліда ІІІ групи, раніше несудиму,
визнати винною у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.135, 166 КК України та засуджено до покарання:
- за ч. 3 ст. 135 КК України - у виді 3(три) роки позбавлення волі;
- за ст. 166 КК України - у виді 2 (два) роки позбавлення волі.
Згідно ч.1 ст.70 КК України остаточне покарання ОСОБА_8 визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 3 (три) роки позбавлення волі.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_8 зараховано у строк покарання, строк попереднього ув`язнення з 17.12.2025 по день набрання вироком законної сили, з розрахунку день за день. 
Вирішено питання з речовими доказами.

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_8 відповідно до свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 виданого виконавчим комітетом Серебрійської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, являлася матір`ю малолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .
Не будучи позбавленою батьківських прав відносно своєї малолітньої дитини, у порушення вимог ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, ОСОБА_8 такий обов`язок не виконала та залишила в небезпечному для життя стані свого малолітнього сина, який через інвалідність був позбавлений можливості вжити заходи щодо самозбереження, що спричинило його смерть.
Так, проживаючи у будинку за згаданою адресою разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_10 , 2015 року народження, який мав інвалідність категорії підгрупи А діагноз «Інші органічні розлади особистості та поведінки внаслідок вродженої патології ЦНС», маючи правовий та моральний обов`язок утримувати та піклуватися про свою дитину, достовірно знаючи та розуміючи, що її син внаслідок інвалідності перебуває в небезпечному для життя стані, що позбавляє його реальної можливості вжити заходів до самозбереження, зокрема не здатен розмовляти, рухатися самостійно, вживати їжу, ОСОБА_8 , упродовж тривалого часу не піклувалася про стан здоров`я сина та не давала йому необхідну їжу з урахуванням вад його здоров`я, хоча повинна була і мала об`єктивну можливість це зробити.
Унаслідок зазначеного, розуміючи суспільну – небезпечність своїх дій, ОСОБА_8 ввела свого малолітнього сина ОСОБА_10 , 2015 року народження, у небезпечний для життя стан.
16.12.2025 у період часу з 19:20 до 21:14 год, у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , унаслідок перебування у небезпечному для життя стані, викликаному відсутністю упродовж тривалого часу піклування з боку матері ОСОБА_8 , не маючи змоги через інвалідність вжити заходів до самозбереження, настала смерть малолітнього ОСОБА_10 , 2015 року народження.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи смерть дитини ОСОБА_10 настала від поліорганної недостатності, яка розвинулась внаслідок кахексії, як ознаки тривалого недоїдання.
Залишаючи тривалий час свою малолітню дитину ОСОБА_10 , 2015 року народження, без необхідного піклування, ОСОБА_8 усвідомлювала протиправність своїх дій, зокрема й те, що дитина має інвалідність та в силу вад свого здоров`я не в змозі вжити заходів до самозбереження, та розуміла настання негативних наслідків у вигляді смерті, тобто діяла з прямим умислом.
Крім того, ОСОБА_8 , являючись матір`ю малолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з вимогами Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, Конвенції про права дитини, яка ратифікована Україною 21.02.1990 та набула чинності для України 27.09.1991, ст.51 Конституції України, ст.ст. 11,12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст.150,180 Сімейного Кодексу України, зобов`язана була виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, поважати гідність, готувати її до самостійного життя та праці, утримувати дитину до досягнення повноліття, нести відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, не допускати невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Відповідно до Принципу 4, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.
Ігноруючи вказані вимоги, ОСОБА_8 упродовж тривалого часу не виконувала обов`язки по догляду за своєю малолітньою дитиною. Так, у період з червня 2025 року до 16.12.2025, проживаючи разом із малолітнім сином ОСОБА_10 , 2015 р.н., за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 не піклувалася належним чином про соціальне забезпечення та здоров`я дитини, належне харчування ОСОБА_10 з урахуванням вад його здоров`я і який мав інвалідність та не мав змоги самостійно рухатися, розмовляти, вживати їжу.
Внаслідок недостатнього харчування та неотримання належної медичної допомоги, 16.12.2025, у період часу з 19:20 до 21:14 год, у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , настала смерть ОСОБА_10 , 2015 року народження.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи смерть дитини ОСОБА_10 настала від полі органної недостатності, яка ро звинулась внаслідок кахексії, як ознаки тривалого недоїдання.
Не виконуючи упродовж тривалого часу свої батьківські обов`язки по догляду за малолітньою дитиною ОСОБА_10 , 2015 року народження, ОСОБА_8 розуміла, що внаслідок наявної інвалідності, дитина не може самостійно вжити заходи до самозбереження, що у свою чергу може призвести до тяжких наслідків, у тому числі смерті.
Не погодившись із рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченої, просив скасувати вирок місцевого суду в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості. 
Просить вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 31.03.2026 стосовно ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 135, ст. 166 КК України скасувати в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 135 КК України у виді 6 років позбавлення волі, за ст. 166 КК України у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання визначити у виді 6 років позбавлення волі.
В іншому вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вважає, що вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 31.03.2026 стосовно ОСОБА_8 в частині призначення обвинуваченій міри покарання суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст. ст. 50, 65 КК України та у роз`яснення постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 50, 65, 67 КК України) та відповідно до ст. 413 КПК України є підставою для скасування судового рішення.Таке неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 50, 65, 67 КК України) також призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.
Аналізуючи в сукупності зібрані вищезазначені обставини, характер скоєних злочинів, обставини та тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченої ОСОБА_8 суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про необхідність призначення їй мінімальної міри покарання, за санкціями інкримінованих статей - ч. 3 ст. 135 та ст. 166 КК України та за їх сукупністю, у виді 3 років позбавлення волі.
Зазначає, що судом належним чином не враховано невідворотні наслідки, що настали внаслідок не виконання обов`язків по догляду за дитиною та тривалого залишення в небезпеці матір`ю власного сина, який мав інвалідність з дитинства, відтак, при погіршенні стану здоров`я, потребував належної допомоги, у тому числі звернення за кваліфікованою спеціалізованою медичною допомогою, обвинувачена не вжила й інших заходів, спрямованих на врятування життя малолітнього. Бездіяльність матері й спричинила його смерть.
Залишено поза увагу суду й фактори, які підвищують небезпечність злочину та мали вплинути на суворість покарання. Зокрема, обтяжуючу обставину - вчинення злочину щодо малолітньої дитини судом не враховано, та вмотивовано таке рішення тим, що така обставина є кваліфікуючою. Однак, вказана обставина визначена кваліфікуюча при інкримінуванні ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.3 ст. 135 КК України. Склад злочину, передбаченого ст. 166 КК України, який також змінено обвинуваченій, не має кваліфікуючих ознак, відтак вчинення злочину щодо малолітньої дитини є обтяжуючою обставиною саме цього кримінального правопорушення.
Крім того, «відкидаючи» обставину, яка обтяжує покарання та яка визначена п.6 ч. 1 ст. 67 КК України, суд не правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Заслухавши доповідь головуючого судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити з наведених вище підстав, обвинувачену та захисника, які заперечили проти апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які її визнано винуватою, та кваліфікація її дій в апеляційній скарзі не оскаржуються.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченій ОСОБА_8 покарання заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції (санкції частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Метою покарання є не жорстка помста чи відплата особі з боку держави за вчинений злочин, а орієнтація законодавцем суду на застосування до засудженого такого комплексу обмежень його прав та свобод, який буде відчутним і водночас достатнім для досягнення основних цілей покарання-виправлення засудженої особи.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 , враховуючи доводи апеляційної скарги прокурора і обставини провадження, апеляційний суд враховує, що вона вчинила тяжкий та середньої тяжкості злочини, від якого настала смерть малолітньої дитини, яка перебувала через хворобу в безпорадному стані, обвинувачена повністю визнала свою вину, щиро розкаялась, а також дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, не працює, суспільно-корисною працею не займається, має постійне місце проживання, за яким характеризується задовільно, має психічний розлад, є інвалідом ІІІ групи.
Крім того, суд враховує і висновок органу пробації, відповідно до якого, покарання ОСОБА_8 має бути призначене у виді позбавлення волі.
Відповідно до ч. 3 ст. 135 КК України, дії, визначені цією статтею, караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років.
Відповідно до ст. 166 КК України дії, визначені цією статтею, караються обмеженням волі на строк від двох до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.
Однак, оскаржуваним вироком ОСОБА_8 призначено покарання за ч.3 ст. 135 КК України - у виді 3(три) роки позбавлення волі; за ст. 166 КК України - у виді 2 (два) роки позбавлення волі.
Згідно ч.1 ст.70 КК України остаточне покарання ОСОБА_8 визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 3 (три) роки позбавлення волі.
При цьому, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, взяв до уваги, що злочини вчинено щодо малолітньої дитини, і вказані злочини призвели до незворотніх наслідків.
Відтак, місцевим судом при призначенні обвинуваченій ОСОБА_8 покарання допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до ст. 413 КПК України є підставою для скасування вироку, з призначенням більш суворого покарання.
Законом України про кримінальну відповідальність передбачено найбільш суворі види покарання саме за вчинення кримінальних правопорушень щодо дітей – найменш захищеної верстви населення, у зв`язку з чим посилення кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень вказаної категорії є доцільним, та закріплено на законодавчому рівні, за умови необхідності вдосконалення рівня захисту прав дитини в кримінально-правовій сфері, на чому загострив увагу прокурор при апеляційному перегляді та доводах апеляційної скарги.
Апеляційний суд враховує ,що у відповідності до Принципа 4 Декларації Прав Дитини Прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН
від 20 листопада 1959 року,- «Дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування»
З огляду на наведене вище, доводи прокурора про необхідність призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання у виді позбавлення волі відповідно до санкції ч. 3 ст. 135 та санкції ст. 166 КК України є слушними.
Таке покарання буде необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.
З огляду на викладене та керуючись вимогами ст. ст. 404, 407, 418, 419, ч. 15 ст. 615 КПК України апеляційний суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_9 , - задовольнити.
Вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 31.03.2026 року, відносно ОСОБА_8 в частині призначення покарання - скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Призначити ОСОБА_8 покарання :
- за ч. 3 ст. 135 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі, 
- за ст. 166 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання визначити у виді 6 (шести) років позбавлення волі.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
На вирок апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом 3-х ( трьох) місяців з моменту його проголошення, а засудженою, яка перебуває під вартою - з моменту отримання копії вироку.
Копію вироку апеляційного суду вручити учасникам судового засідання, обвинуваченій ОСОБА_8 в установлений законом спосіб.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4