Справа № 161/24192/25 	Головуючий у 1 інстанції: Смокович М. В. 	
Провадження № 22-ц/802/766/26  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Данилюк В. А., Осіпука В. В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.05.2023 року, ухваленому в справі № 161/4226/23, з відповідача ОСОБА_2 на її користь було стягнуто аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій формі в розмірі 1416 грн на кожну дитину щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття.
Вказувала, що на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виплата аліментів з відповідача припинилась після досягнення сином повноліття і продовжується стягнення на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сумі 1416 грн, що є занадто заниженим розміром і не покриває усі потреби для її виховання та утримання на даний час, а тому потребує зміни способу стягнення аліментів із фіксованої суми на частку від заробітку відповідача. Донька ОСОБА_2 на даний час перебуває у підлітковому віці, навчається в шостому класі Торчинського ліцею, у зв`язку з чим виникли збільшені додаткові фінансові потреби для її утримання та виховання, пов`язані з підготовкою до дорослого життя.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з відповідача на її користь аліменти на неповнолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини всіх доходів щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму, визначеного для дитини відповідного віку, починаючи від дня подання даного позову і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2026 року в позові відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
На переконання позивачки, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що відповідач свідомо ігнорує вимоги законодавства і таким чином приховує матеріальні зміни, які відбулися у нього, не вказує усіх високовартісних об`єктів майна, якими користується, та реальних доходів, які він має, уникаючи сплати податків державі, а також сплати аліментів дитині, чим вводить суд в оману.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові в цій справі. Позивач на підтвердження обставин щодо зміни (покращення) його матеріального стану належних і допустимих доказів не надала, як і не надала будь-яких доказів, які би свідчили про погіршення її матеріального стану, що згідно з положеннями ст. 192 СК України може бути підставою для зміни способу стягнення аліментів. Вказував, що він є інвалідом ІІІ групи з дитинства та отримує пенсію по інвалідності у розмірі близько 3323 грн. Зазначає, що вся аргументація щодо зміни (очевидного покращення) його фінансового стану є фантазіями апелянта, що не підкріплена жодними доказами. Покликання в апеляційній скарзі на наявність у його власності будинку спростовуються даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якої зазначений будинок належить іншій особі на праві власності, а він лише користується ним, проживаючи тимчасово у ньому з дозволу власника, яка наразі перебуває за кордоном. Зазначений у скарзі автомобіль також не придбаний ним, а належить сестрі.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони у даній справі з 04 червня 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2022 року між ними розірвано.
У шлюбі народилися двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.05.2023 року, ухваленому в справі № 161/4226/23, з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій формі у розмірі 1416,00 грн на кожну дитину щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.03.2023 року і до досягнення дітьми повноліття.
З матеріалів справи також убачається, що відповідачу ОСОБА_2 встановлена третя група інвалідності з дитинства довічно, що підтверджено довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №049145 від 24.11.2022 року.
Відповідно до довідки про доходи № 4285472601260233 від 05.02.2026 року, яка видана Луцьким об`єднаним управлінням ПФУ в Волинській області, ОСОБА_2 отримує пенсію по інвалідності та в період з 01.01.2025 року по 01.01.2026 року отримав пенсії на суму 42513,00 грн, станом на 01.01.2026 року розмір пенсії складає 3323,00 грн.
Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 10.12.2025 року, ОСОБА_2 отримано доходу за період з 01.01.2024 року по 31.10.2025 року у розмірі 4240,00 грн.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 463337574 від 30.01.2026 року у власності ОСОБА_2 відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна.
Згідно з відповіддю з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи № 2236244 від 13.01.2026 року, інформація про доходи ОСОБА_1 у період з 01.01.2025 року по 01.01.2026 року відсутня.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 як на підставу для зміни способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) платника аліментів покликалася на те, що після ухвалення рішення про стягнення з відповідача аліментів його матеріальний стан покращився. При цьому покликалася на наявність у нього легкового автомобіля, престижного житлового будинку та стабільного й високого фінансового прибутку від бізнесу з ремонту приватних квартир та будинків у місті Луцьку та області, який є неофіційним та прихованим.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). 
Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
Ураховуючи наведене, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. При цьому правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.
У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, відмовляючи в позові ОСОБА_1 , виходив з того, що позивач на підтвердження обставин зміни (покращення) матеріального стану відповідача ОСОБА_2 належних і допустимих доказів не надала, як і не надала будь-яких доказів, які би свідчили про погіршення її матеріального стану, що у розглядуваному випадку згідно з положеннями ст. 192 СК України не може бути підставою для зміни способу стягнення аліментів.
Наявні у справі докази не підтверджують покращення матеріального стану відповідача, який є інвалідом 3 групи з дитинства довічно та одержує тільки пенсію. Про інші доходи відповідача у справі жодних доказів не здобуто.
При цьому, позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено, що наявність нерухомого та рухомого майна, належить відповідачу та придбано ним у період після ухвалення попереднього рішення про призначення аліментів, і не доведено необхідність визначення розміру аліментів у частці від усіх видів доходу відповідача.
Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що визначений судовим рішенням від 29 травня 2023 року розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1416,00 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 березня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття, в даному випадку є достатнім та справедливим, оскільки єдиним доходом відповідача – інваліда 3 групи є пенсія в розмірі 3323 грн.
Як установлено Законом «Про Державний бюджет на 2026 рік», мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який становить не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 01 січня 2026 року становить: для дітей віком до 6 років - 1408, 50 грн, віком від 6 до 18 років - 1756, 00 грн.
Разом з тим, у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 червня 2019 року в справі № 61-51сво18 зазначено, що Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII (набрав чинності 28.08.2018 року) частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Тобто, передбачено механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі, не нижчому мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України, навіть при наявності постановленого раніше судового рішення про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. 
Отже, державним виконавцем має здійснюватися автоматичне збільшення розміру аліментів до мінімального гарантованого за постановленим раніше судовим рішенням про стягнення аліментів у розмірі 1416 грн, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів на даний час - 1756 грн. 
Крім того, слід зазначити, що оскільки інших доходів відповідача не встановлено, то, виходячи з прохальної частини позову про стягнення аліментів у розмірі частки доходу ОСОБА_2 , з його пенсії 3323 грн половина буде становити лише 1661,50 грн, що також є меншим від мінімального гарантованого законом розміру (1756 грн). Таким чином, внаслідок задоволення даного позову збільшення розміру стягуваних з відповідача аліментів не відбудеться, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції. 
Отже, зважаючи на те, що позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не довела обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, та не надала суду будь-яких доказів, які би підтверджували покращення матеріального стану відповідача після ухвалення судового рішення, на підставі якого з нього стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини, тому суд дійшов правильного висновку про відмову в позові ОСОБА_1 у цій справі.
Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом розгляду суду першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку, а тому не потребують повторної оцінки апеляційним судом.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову в позові ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 23 червня 2026 року - дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: