УХВАЛА

14 травня 2026 року
м. Київ

справа № 760/4580/24
провадження № 61-5435ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Литвиненко І. В.,

розглянув заяву судді Грушицького А. І. про самовідвід від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та зміну черговості одержання права на спадкування,

ВСТАНОВИВ:

22 квітня 2026 року ОСОБА_5 яка діє від імені ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2026 року в указаній вище справі.

Верховний Суд ухвалою від 04 травня 2026 року заяву ОСОБА_4 про самовідвід задовольнив. Відвів суддю Верховного Суду від розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року, додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2026 року у цій справі, передав матеріали для проведення повторного автоматизованого розподілу.

06 травня 2026 року касаційну скаргу повторно розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 07 травня 2026 року у складі судді Грушицького А. І. клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнив. Поновив ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2026 року у цій справі залишив без руху.

14 травня 2026 року касаційну скаргу повторно розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Литвиненко І. В.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до частини першої статті 39 ЦПК України з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід.

Підпунктами 1, 2 частини 7 статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства, дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

Приймаючи присягу, суддя бере на себе зобов`язання, зокрема, безсторонньо, неупереджено та незалежно здійснювати правосуддя.

Підходи до встановлення наявності упередженості та безсторонності суддів викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Мироненко та Мартиненко проти України». У пунктах 66, 67 цього рішення вказано, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ наявність безсторонності має визначатися для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. 

За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, такі природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім. Особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ застосування одного із цих критеріїв (підходів) або обох залежить від конкретних обставин, пов`язаних зі спірною поведінкою судді.

ЄСПЛ у рішенні від 03 травня 2007 року у справі «Бочан проти України» вказав, що ЄСПЛ далі нагадує, що «безсторонність» у сенсі пункту 1 статті 6 Конвенції має визначатися відповідно до суб`єктивного критерію, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі - тобто жоден із членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об`єктивного критерію - тобто чи були у судді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які легітимні сумніви з цього приводу.

У Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, зазначено, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Суддя дотримується незалежної позиції як щодо суспільства в цілому, так і щодо конкретних сторін судової справи, в якій він повинен винести рішення. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді (пункти 1.2, 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів).

Згідно з висновком Венеційської Комісії від 11 грудня 2020 року № 1012/2020 для суддів важливим є не лише діяти неупереджено, а й доносити до громадськості сприйняття неупередженості.

Інститут відводу (самовідводу) є однією з найважливіших гарантій здійснення правосуддя неупередженим та справедливим судом. Самовідвід дає змогу виключити найменшу підозру в зацікавленості судді в результатах розгляду конкретної справи, навіть якщо насправді такої зацікавленості немає, оскільки пріоритетною тут є суспільна довіра до суду.

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Відповідно до частини першої статті 40 ЦПК України питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Як зазначає ЄСПЛ, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188, § 48).

Ураховуючи, що судді Верховного Суду Грушицькому А. І. стало відомо, що близька особа його помічника є представником у цій справі однієї зі сторін, а тому з метою уникнення сумнівів у неупередженості чи об`єктивності судді, заява судді Грушицького А. І. про самовідвід від участі у розгляді касаційної скарги ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 36, 39, 40 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Заяву судді Грушицького Андрія Ігоровича про самовідвід задовольнити.

Відвести суддю Верховного Суду Грушицького Андрія Ігоровича від розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та зміну черговості одержання права на спадкування.

Матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 у зазначеній справі передати на повторний автоматизований розподіл.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:  А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко