ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 квітня 2026 року м. Житомир справа № 240/19675/25
категорія 112010200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Запорізькій області), третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у якому просить:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №064250011801 від 22.07.2025 в частині відмови у та зарахуванні періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення (3 зона) та призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог ст.55 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та зарахуванні до трудового стажу період навчання в м. Вітебськ Республіки Білорусь в період з 01.09.1989 по 25.06.1992;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплачувати позивачці пенсію з відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 07.07.2025, та зарахувати до трудового стажу період навчання в м. Вітебськ Республіки Білорусь в період з 01.09.1989 по 25.06.1992.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на 6 років.
За принципом екстериторіальності вказану заяву розглянуло ГУ ПФУ в Запорізькій області, за наслідками розгляду якої рішенням від 22.07.2025 відмовило у призначенні пенсії у зв`язку з не підтвердженням факту постійного проживання або роботи позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 - 3 роки, а також не зараховано до страхового стажу період навчання в м. Вітебськ Республіки Білорусь в період з 01.09.1989 по 25.06.1992.
Позивачка з такими діями відповідача не погоджується, що й стало причиною звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.
Відповідач у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позову відмовити. Вказав, що згідно наданих документів станом на 01.01.1993 не підтверджено періоду проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, а саме до вказаного періоду не зараховано:
- період навчання в середній школі згідно довідки від 22.02.2024 №104, оскільки не підтверджено місце проживання заявниці з 27.09.1979 по 15.06.1988;
- період проживання згідно довідки від 09.07.2025 №10/5 на підставі акта свідків, що не передбачено чинним законодавством;
- період проживання згідно довідки від 09.07.2025 №12796, оскільки в довідці відсутня інформація, що заявниця постійно проживала в м. Коростень Житомирської області та не зазначена підстава видачі довідки.
На думку відповідача, відповідними доказами підтверджено постійне проживання позивача в період з 01.09.1988 по 30.06.1989, що не дає право на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію на 3 роки відповідно до Закону № 796. Оскільки наданими особою документами не підтверджено постійне проживання у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на Чорнобильській АЕС (26.04.1986) упродовж не менше 3 років станом на 01.01.1993, тому підстави для застосування до позивача положень статті 55 Закону № 796-ХІІ щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відсутні. 
Стосовно не зарахування до страхового стажу позивачки періоду навчання в м. Вітебськ Республіки Білорусь в період з 01.09.1989 по 25.06.1992 відповідач зазначає, що позивачем в заяві не зазначалося та не надавалося доказів про неотримання пенсійних виплат в іншій державі та не підтверджено неотримання в іншій державі пенсійних виплат. 
Від третьої особи надійшли письмові пояснення, у яких заперечує проти задоволення позову.
Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у письмовому провадженні всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено таке.
ОСОБА_1 має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 20.03.2024, видане Житомирською облдержадміністрацією (замість 3 НОМЕР_2 ).
Досягнувши віку 54 років та маючи необхідний страховий стаж, позивач 15.07.2025 звернулась до ГУ ПФУ в Житомирській області із заявою про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.
Заява позивачки відповідно до принципу екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Запорізькій області, рішенням якого від 22.07.2025 №064250011081 позивачці відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку з тих мотивів, що підтверджений період проживання на території гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить менше 3 років, а також до страхового стажу не зараховано навчання позивачки в м.Вітебськ Республіки Білорусь в період з 01.09.1989 по 25.06.1992.
Незгода позивачки із відмовою у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону №796-XII стала підставою для звернення до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).
Згідно з частиною 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пільги щодо обчислення стажу роботи (служби) визначені у статті 56 Закону №796-XII, згідно з частиною другою якої право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку.
Частиною 2 статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого (добровільного) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зниження пенсійного віку 3 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 6 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Отже, з аналізу наведеного вбачається, що основною умовою для призначення пенсії за віком згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є наявність підтвердженого факту проживання або роботи особи у зоні гарантованого (добровільного) відселення не менше 3 років.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII є:
1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 20 років страхового стажу;
2) факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого (добровільного) відселення протягом трьох років до 01.01.1993;
3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону №796-XII.
Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за кожен рік проживання, роботи на відповідній місцевості. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 3 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.
Позиву відмовлено у призначення пенсії з підстави не підтвердження факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки станом на 01.01.1993. Зокрема, не зараховано період навчання позивачки в середній школі згідно довідки від 22.02.2024 №104, оскільки не підтверджено місце проживання заявниці з 27.09.1979 по 15.06.1988. 
Таким чином, відповідач зробив висновок, що період проживання позивача в зоні гарантованого (добровільного) відселення становить 00 років 04 місяці 06 днів, що не дає право на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію на 3 роки відповідно до Закону № 796.
Проте суд не погоджується з такими діями відповідача та зазначає наступне.
Відповідно до статті 15 Закону №796-ХІІ підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Пунктом 4.7 розділу ІV цього Порядку передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи: документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").
Тобто, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.
Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18).
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 09.07.2024 у справі №240/16372/23.
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Коростень Коростенського району Житомирської області.
Згідно довідки №104 від 22.02.2024 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 27.09.1979 по 15.06.1988 навчалася в Коростенській середній школі №8 Житомирської області.
Згідно довідки №57 від 19.02.2024 Державного навчального закладу "Малинський професійний ліцей" ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчалася у ДНЗ "Малинський професійний ліцей" територіальне відокремлене спеціалізоване відділення м.Коростень (на той час - СПТУ №16) з 01.09.1988 по 30.06.1989.
Також період проживання позивачки з 30.08.1971 по 22.09.1989 у м.Коростені Житомирської області підтверджено довідкою від 09.07.2025 №12796 про період проживання на території, яка згідно Постанови КМУ №106 від 23.07.1991 віднесена до зони гарантованого добровільного відселення (3 зона), виданої відділом реєстрації місця проживання Коростенської міської ради.
Період роботи позивачки в СПТУ-16 м.Коростень з 25.08.1992 по 04.02.2008 належним чином підтверджено відповідними записами в трудовій книжці НОМЕР_3 .
На переконання суду, матеріалами справи доведено період проживання та роботи ОСОБА_1 в зоні гарантованого (добровільного) відселення в період з 26.04.1986 по 22.08.1989 - 3 роки 3 місяці 28 днів та в період з 25.08.1992 по 31.12.1992 включно - 0 років 4 місяці 7 днів, що безумовно надає їй право на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію на 6 років (з урахуванням початкової величини) відповідно до Закону № 796.
Крім того, суд вважає за необхідне додатково відмітити, що належність позивача до кола осіб, які потерпіли від Чорнобильської катастрофи підтверджується наявною в матеріалах справи копією посвідчення категорії 3 Серія НОМЕР_1 від 20.03.2024, видане Житомирською облдержадміністрацією (замість 3Б№056489).
Верховним Судом у постановах від 29.01.2020 у справі № 572/245/17 та від 17.06.2020 у справі № 572/456/17, від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23 сформовано висновок про те, що підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіоактивного забруднення.
Суд наголошує, що позивач надала документи, що підтверджує її право на пільги та компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ, - посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), який засвідчує той факт, що станом на 01.01.1993 вона проживала в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років; докази навчання та роботи на цій території протягом часу, який достатній для набуття права на зниження пенсійного віку для виходу на пенсію на 6 років (з урахуванням початкової величини) відповідно до Закону № 796.
Разом з тим, відповідачем як суб`єктом владних повноважень, рішення якого оскаржується, не надано доказів того, що видане позивачу посвідчення визнане недійсним, а наданий позивачу статус скасований; у цій справі відсутні підстави ставити під сумнів наданий позивачу статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Разом з цим, дана обставина залишена поза увагою відповідача при прийнятті спірного рішення.
У постанові від 26.07.2023 у справі № 460/2589/20 Верховний Суд також зазначив, що дані трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого (добровільного) відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування та посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Враховуючи наявність у позивача посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 09.07.2024 у справі №240/16372/23.
Враховуючи викладене, суд констатує, що позивач як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, яка станом на день звернення до відповідного територіального органу Пенсійного фонду України досягла віку 54 роки, мала страховий стаж понад 20 років та проживала в зоні гарантованого (добровільного) відселення станом на 01.01.1993 понад 6 років (з врахуванням 3 років початкової величини) набула право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону №796-XII, у зв`язку з чим відмова пенсійного органу в призначенні позивачу такої пенсії є незаконною, отже позов в цій частині підлягає задоволенню.
Стосовно не зарахування до страхового стажу позивачки періоду її навчання в м.Вітебськ (Республіка Білорусь) суд зазначає таке.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 з 1989 року по 26.06.1992 навчалася у Вітебському індустріально-педагогічному технікумі та їй присвоєна кваліфікація технік-технолог-майстер виробничого навчання (диплом НОМЕР_4 ). 
Разом з тим, період навчання не зараховано відповідачем до страхового стажу позивача з посиланням на відсутність інформації про неодержання пенсійних виплат від органів, що здійснюють пенсійне забезпечення в республіці Білорусь, згідно Порядку підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 01.01.1992р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу затвердженого Постановою КМУ від 16.05.2025 №562.
Проте суд не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на таке.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Деякі питання обчислення страхового стажу» від 16.05.2025 за №562, яка набрала чинності 20.05.2025. Пунктом 1 цієї постанови затверджено Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу (Порядок №562) та Порядок підтвердження та зарахування періодів роботи особи в іншій державі до страхового стажу (стажу роботи) для визначення права на призначення пенсії за віком (далі Порядок підтвердження).
За змістом пункту 3 Порядку №562 у разі коли в документах, що подаються особою до територіального органу Пенсійного фонду України для призначення пенсії, зазначено періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, у заяві про призначення пенсії така особа зазначає інформацію про те, що вона отримує або не отримує пенсійні виплати в інших державах.
Приписами пункту 4 Порядку №562 унормовано, що у разі коли у заяві про призначення пенсії особа зазначила інформацію про те, що вона не отримує пенсійні виплати в іншій державі, особа додає до заяви про призначення пенсії документи, видані органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі, які підтверджують факт неотримання таких виплат.
У разі відсутності документів про неотримання в іншій державі пенсійних виплат особа зазначає причини неможливості їх отримання та може звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України за допомогою в поданні до іншої держави запиту щодо відповідних документів.
МЗС протягом п`яти робочих днів з дня отримання зазначеного запиту передає дипломатичними каналами іншій державі та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі, запит з інформацією про те, що всі особисті дані, які будуть зазначені в наданих документах, є конфіденційними. Після отримання документів до даних, які зазначені в них, будуть застосовані вимоги Законів України «Про інформацію» та «;Про захист персональних даних», і такі дані будуть використовуватися виключно для потреб, пов`язаних з питаннями загальнообов`язкового державного соціального страхування, визначених законом.
Якщо відсутня можливість здійснення обміну інформацією між територіальним органом Пенсійного фонду України та органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі (міжнародне співробітництво між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави не налагоджувалося чи не отримано відповіді на запит МЗС протягом 45 днів з дати його надсилання до іншої держави та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі), до появи можливості здійснення такого обміну/отримання підтвердних документів про нездійснення іншою державою пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, пенсія особі обчислюється з урахуванням періодів роботи в республіках колишнього Союзу РСР. У такому разі в заяві про призначення пенсії особа зазначає інформацію про те, що вона не отримує пенсійних виплат у відповідній державі та не може документально підтвердити нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України в республіках колишнього Союзу РСР можуть бути зараховані до страхового стажу лише за умови (1) відсутності налагодженого обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та відповідної держави або (2) за умови ненадання відповіді на запит МЗС України протягом 45 днів з дати його надсилання.
Водночас, до моменту встановлення такого обміну чи отримання підтвердних документів пенсія обчислюється з урахуванням цих періодів, за умови, що особа у своїй заяві зазначає про відсутність пенсійних виплат у відповідній державі та неможливість їх документального підтвердження.
Суд зауважує, що у спірному випадку заява позивача від 15.07.2025 містить інформацію, завірену підписом останньої, щодо не отримання нею пенсійних виплат в інших державах.
На переконання суду, зазначення таких відомостей свідчить про виконання позивачем вимог Порядку №562 в частині повідомлення про відсутність пенсійних виплат у відповідній державі та неможливість їх документального підтвердження.
Крім того, суд зауважує, що відповідач безпідставно посилається на вимоги Порядку №562 при не зарахуванні навчання до страхового стажу, оскільки даний порядок визначає механізм підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди саме трудової діяльності до 1 січня 1992 року, а не навчання.
При вирішенні вказаного спору судом взято до уваги положення пункту «д» статті 56 Закону №1788-XII, які передбачають, що до стажу роботи зараховується також: навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Пунктом 2.19 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 №58 передбачено внесення окремим рядком запису, зокрема, про час навчання у професійних навчально-виховних закладах та інших закладах у навчально-курсових комбінатах (центрі, пункті тощо).
Якщо в записах трудової книжки відсутні вищезазначені відомості про періоди навчання, то відповідно до пункту 8 Порядку №637 час навчання у вищих навчальних, професійних, навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі та клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Оскільки період навчання ОСОБА_2 з 01.09.1989 по 26.06.1992 у Вітебському індустріально-педагогічному технікумі підтверджується дипломом серії НОМЕР_4 та записами в трудовій книжці НОМЕР_5 , а тому вказаний період підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що ГУПФУ у Запорізькій області, приймаючи рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії, діяло всупереч вимог вказаних вище норм законів, що спричинило порушення права позивача на соціальний захист та отримання пенсійних виплат, у зв`язку з чим спірне рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо вимог зобов`язального характеру, суд зазначає зазначає таке.
За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо призначення пенсії є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.
Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.
Суд не є тим органом, якому надані повноваження в сфері призначення пенсій. Суд не може підміняти компетентний орган, не може перебирати на себе функції призначення пенсії щодо самостійного розрахунку стажу, оскільки такі повноваження не входять до компетенції судів.
Суд уповноважений виключно на перевірку законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, та не уповноважений на перевірку інших обставин, необхідних для призначення пенсії.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає судовому захисту виключно шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву позивача від 15.07.2025 про призначення пенсії за зниженням пенсійного віку та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
За змістом положень частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 605,60 грн.
Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп. Соборний, 158Б, м. Запоріжжя, Запорізька обл., Запорізький р-н, 69005, РНОКПП/ЄДРПОУ: 20490012), третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7,м. Житомир, Житомирський р-н, Житомирська обл., 10003, РНОКПП/ЄДРПОУ: 13559341) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №064250011801 від 22.07.2025 в частині відмови ОСОБА_1 у зарахуванні періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення (3 зона) та призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог ст.55 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та зарахуванні до трудового стажу період навчання в м. Вітебськ Республіки Білорусь в період з 01.09.1989 по 25.06.1992.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.07.2025 про призначення пенсії за зниженням пенсійного віку та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова

30.04.26