Провадження №	2/447/316/26 	
Справа №	456/5161/25 	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне) 
05.05.2026 року місто Миколаїв

Миколаївський районний суд Львівської області
в складі: головуючого судді Джуса Р.В.,
за участю: секретаря судового засідання Стемпель А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІН ФІНАНС",
до відповідача: ОСОБА_1 ,
про: стягнення заборгованості,

за участю:
представник позивача: не з`явився;
відповідач: не з`явився;

Обставини справи.
Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07.10.2025 цивільну справу за позовом ТОВ «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 передано за підсудністю до Миколаївського районного суду Львівської області.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями, для розгляду даної справи визначено суддю Джуса Р.В.
Ухвалою Миколаївського районного суду від 10.11.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні на 03.12.2025.
В судове засідання 03.12.2025 учасники справи не з`явились. Позивач в прохальній частині позовної заяви просив здійснювати розгляд справи без участі представника. Відповідач причин неявки не повідомив. 
У зв`язку із неявкою відповідача в судове засідання, розгляд справи неодноразово відкладався, востаннє на 30.04.2026.
В судове засідання 30.04.2026 учасники справи не з`явились, відповідач причин неявки не повідомив.
Суд звертає увагу на те, що згідно з положеннями ч.ч.7,8 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до положень ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Отже, у разі якщо судова повістка направлена судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною чи встановленою судом інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи, то вважається що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Суд звертає увагу на те, що на адресу суду повернулись поштові відправлення, якими суд направляв відповідачу судову повістку на 03.02.2026 та 03.03.2026 з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». Оскільки судові повістки про виклик до суду направлялись відповідачу за зареєстрованою адресою його місця проживання, згідно встановленої судом інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи, то відповідач вважається таким, що був належним чином повідомленим про розгляд справи судом.
Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала своє місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.
Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, відсутність відповідача за адресою проживання, на яку направлялася повістка, не може бути перешкодою для розгляду справи.
Крім того, судовий виклик відповідача в судове засідання додатково здійснювався шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України».
Суд також приймає до уваги те, що відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain).
У своєму рішенні у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Статтею 43 ЦПК України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.
Однак, в жодне із призначених судом судових засідань, відповідач не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав.
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до норм ч.ч.1,3,4 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Частиною 1 статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Статтею 281 ЦПК України передбачено, що про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Враховуючи той факт, що відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився та не повідомив причин неявки, відзив на позов не подав, а представник позивача у прохальній частині позовної заяви зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи №456/5161/25 та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній доказів.
Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.6 ст.259 ЦПК України, у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Згідно ч.4,5 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки сторони в судове засідання, призначене на 30.04.2026 не з`явилися, суд, з дотриманням положень ч.6 ст.259 ЦПК України і ч.5 ст.268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше п`яти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату складення повного судового рішення.

Правова позиція позивача.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, посилається на те, що 12.09.2018 року між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір про надання фінансового кредиту № 308146, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав позику у розмірі 4 000 грн. строком на 30 днів. Договір укладено у електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Позивач зазначає, що ТОВ «Авентус Україна» виконало умови договору про надання кредиту та перерахувало відповідачеві на його рахунок кошти в розмірі 4 000 грн. Проте, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення коштів за договором кредиту, у результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 15 320,00 грн., а саме: сума основного боргу - 4 000,00 грн; сума процентів - 2 160,00 грн; сума боргу за пенею і штрафами - 9 160,00 грн.
12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» (нова зазва ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладений договір факторингу №1, за умовами якого відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором.
12.04.2018 укладено додаткову угоду №10 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги №11 від 27.12.2018 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників, в тому числі до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 308146 від 12.09.2018 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» (нова назва ТОВ «ВІН ФІНАНС»). 
Позивач посилається на те, що заборгованість відповідача за кредитним договором становить 20 050,00грн, яка складається із заборгованості за договором -15 320,00 грн. (сума основного боргу - 4 000,00 грн; сума процентів - 2 160,00 грн; сума боргу за пенею і штрафами - 9 160,00 грн.), суми інфляційних втрат - 3 349,94грн та суми нарахованих 3% річних - 1 380,06грн.
Ураховуючи наведене, ТОВ «ВІН ФІНАНС» просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства заборгованість за кредитним договором № 308146 від 12.09.2018 року у загальному розмірі 20 050,00 грн, яка складається з суми заборгованості - 15 320,00 грн, сума збитків з урахуванням 3 % річних - 1 380,06 грн, інфляційні втрати - 3 349,94 грн.
Також позивач просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Правова позиція відповідача.
Відповідач не скористався своїм процесуальним правом, відзив на позовну заяву не подав.

Фактичні обставини встановлені судом.
Судом встановлено, що 12.09.2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Україна» підписано у електронній формі індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту № 308146.
Відповідно до п. 1.1 договору сторони погодили, що ТОВ «Авентус Україна» надає клієнту ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4000, 00грн (кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.
Також сторони погодили, що: фіксована процентна ставка за користування кредитом становить- 1,71 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (624,15 % річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, починаючи з наступного дня після дня надання кредиту (п. 1.2 договору); сукупна вартість кредиту складає 151,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 6052,00 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе:. проценти (відсотки) за користування кредитом 51,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 2052,00 грн. (у грошовому виразі) (п. 1.3 договору); 
Відповідно до положень п. 1.4, 1.5, договору сторони визначили, що кредит надається строком на 30 днів. Строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання Клієнтом своїх зобов?язань за цим Договором. Кредит надається шляхом:
- перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок Клієнта;
- здійснення грошового переказу на ім?я Клієнта через внутрішньодержавні платіжні системи.
Відповідно до положень п. 3.1 договору, сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно Графіка платежів, який є невід?ємною частиною цього договору.
Згідно положень п. 3.2 договору, нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, починаючи з наступного дня після дня надання кредиту (перерахування грошових коштів на банківський картковий рахунок Клієнта) до дня повного погашення заборгованості за Договором (зарахування коштів на поточний банківський рахунок Товариства) включно.
Згідно з п. 4.4 договору у випадку прострочення повернення суми кредиту за користування кредитом клієнт зобов`язаний сплатити Товариству: пеню у розмірі 3% від суми кредиту за кожен день прострочення, починаючи з четвертого дня прострочення (строк нарахування пені не може перевищувати 90 днів); на четвертий день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 100 грн; на тридцятий день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 300 грн; на дев`яностий день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 500 грн.
Відповідно до довідки ТОВ «Авентус Україна» (без номера та без дати) (а.с. 30), між ОСОБА_2 та ТОВ «Авентус Україна» 12.09.2018 року укладено договір позики на суму 4 000,00 грн. строком на 30 днів. Договір було підписано електронним підписом, що створений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора A724711, який сформовано автоматично на стороні товариства та направлено позичальнику на номер мобільного телефону НОМЕР_1 . Переказ коштів здійснено 12.09.2018.
Згідно довідки ТОВ «Авентус Україна» від 08.08.2025 №7562/25-Е, на підтвердження видачі на платіжні картки клієнтів онлайн кредитів, ТОВ «Авентус Україна» надало наступну інформацію під порядковим номером 100: № договору- №308146; Transаction code- creditplus-667880; ІПН клієнта НОМЕР_3; ПІП клієнта - ОСОБА_2 (а.с. 22-24).
У довідці ТОВ ФК «WAY FOR PAY» № 5741-ВП від 30.07.2025 року, наданій ТОВ «Авентус Україна», зазначено, що відповідно до договору ВП-200417-1 від 20.04.2017 року було здійснено за дорученням ТОВ «Авентус Україна» успішний переказ коштів, зокрема, 12.09.2018 року на суму 4 000,00 грн, маска карти НОМЕР_2 , код авторизації 241212, номер трансакції - creditplus - 667880(а.с. 34-40).
Згідно розрахунку заборгованості наданого ТОВ «Авентус Україна», на дату відступлення прав вимоги у ОСОБА_2 перед ТОВ «Авентус Україна» утворилася заборгованість 15 320,00 грн., а саме: сума основного боргу - 4 000,00 грн; сума процентів - 2 160,00 грн; сума боргу за пенею і штрафами - 9 160,00 грн (а.с. 26).
12.04.2018 року ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (надалі назву змінено на ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу № 1 та 27.12.2018 року укладено додаткову угоду № 10 й підписано реєстр прав вимоги № 11 від 27.12.2018 року, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги у тому числі за договором про надання фінансового кредиту № 308146 від 12.09.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Авентус Україна».
Відповідно до реєстру прав вимог № 11 від 27.12.2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» набуло право вимоги до ОСОБА_2 у розмірі 4 000,00 грн. - заборгованість по основному боргу 2 160,00 грн - заборгованість по відсоткам) (а.с. 28 зворот).

Оцінка суду.
Судом встановлено, що між сторонами виникли цивільно-правові зобов`язання на підставі договору кредиту, які регулюються ЦК України.
За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Так, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як визначено ч.1 ст.626, ч.1 ст.628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Згідно зі ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Окрім того, спірні правовідносини регулюються нормами Законів України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» та «Про електронну комерцію».
Зокрема, норми Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», визначають правові та організаційні засади електронної ідентифікації та надання електронних довірчих послуг, права та обов`язки суб`єктів відносин у сферах електронної ідентифікації та електронних довірчих послуг, порядок здійснення державного контролю за дотриманням вимог законодавства у сферах електронної ідентифікації та електронних довірчих послуг.
Так, згідно ч.2 ст.16 ЗУ «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», до складу електронних довірчих послуг входять: створення, перевірка та підтвердження удосконаленого електронного підпису чи печатки; формування, перевірка та підтвердження чинності сертифіката електронного підпису чи печатки; формування, перевірка та підтвердження чинності сертифіката автентифікації веб-сайту; формування, перевірка та підтвердження електронної позначки часу; реєстрована електронна доставка; зберігання удосконалених електронних підписів, печаток, електронних позначок часу та сертифікатів, пов`язаних з цими послугами. Кожна послуга, що входить до складу електронних довірчих послуг, може надаватися окремо або в сукупності.
Положеннями ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; 3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Також, відповідно до ч.ч.12-13 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно положень ст.ст.3, 12 ЗУ «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
- електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено зміст кредитного договору. Так, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту.
Відповідно до статті 1056-1 розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно положень ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із положеннями ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Згідно положень ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Згідно змісту ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до пункту 11статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.
Статтею 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.
Відповідно до положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч.1,2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.
Згідно із положеннями ч.1 ст.81, ч.1 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно позовних вимог, позивач просить сягнути із відповідача заборгованість на загальну суму 20 050,00 грн, яка складається з суми заборгованості - 15 320,00 грн, сума збитків з урахуванням 3% річних - 1 380,06 грн, інфляційні втрати - 3 349,94 грн, яка виникла у відповідача за договором про надання фінансового кредиту від 12.09.2018 №308146 укладеним із Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна», та право вимоги якої за договором факторингу від 12.04.2018 №1 перейшло від первісного кредитора ТзОВ «Авентус Україна» до нового кредитора ТзОВ «Він Фінанс». 
Як встановлено судом, між відповідачем ОСОБА_1 та первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір про надання №308146 від 12.09.2018, умовами якого передбачалося надання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 4000,00грн, строком на 30 днів, зі сплатою процентів в розмірі 1,71% в день. 
Відповідно до п.1.5 договору, первісний кредитор та відповідач визначили два можливих способи надання кредитних коштів клієнту, а саме:
- шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок Клієнта;
- шляхом здійснення грошового переказу на ім?я Клієнта через внутрішньодержавні платіжні системи.
Відтак, висуваючи вимогу про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, позивач (кредитор) зобов`язаний довести належними, допустимими, достовірними та, у своїй сукупності і взаємозв`язку, достатніми доказами наявність такої заборгованості, зокрема, факт надання та отримання грошових коштів, розмір заборгованості тощо.
Верховний Суд у постанові від 11.09.2024 у справі №752/17604/15-ц виснував про те, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. 
Також Верховний Суд у своїх постановах (зокрема, у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц) неодноразово зазначав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Зокрема, належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором/договором позики можуть бути виписки за картковими рахунками (по кредитному договору).
Згідно з правовою позицією, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Проте, з досліджених доказів вбачається, що до позовної заяви позивачем не додано належного доказу, який би підтверджував факт перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача, як вказано у договорі.
У позовній заяві позивач зазначає, що первісний кредитор на виконання умов договору перерахував кредитні кошти в розмірі 4000,00грн на рахунок відповідача безготівковим шляхом. При цьому на який саме рахунок, позивач не зазначає.
Згідно довідки ТОВ «Авентус Україна» від 08.08.2025 №7562/25-Е, останнє зазначає, що на підтвердження видачі на платіжні картки клієнтів онлайн кредитів, зокрема за договором №308146, була здійснена трансакція - creditplus-667880.
У довідці ТОВ ФК «WAY FOR PAY» № 5741-ВП від 30.07.2025 року, наданій ТОВ «Авентус Україна», зазначено, що відповідно до договору ВП-200417-1 від 20.04.2017 року було здійснено за дорученням ТОВ «Авентус Україна» успішний переказ коштів, зокрема, 12.09.2018 року на суму 4 000,00 грн, маска карти НОМЕР_2 , код авторизації 241212, номер трансакції - creditplus - 667880.
В той же час, жодних доказів належності відповідачу ОСОБА_1 карткового рахунку (маска карти) № НОМЕР_2 , матеріали справи не містять. 
Суд звертає увагу на те, що жодної інформації про такий картковий рахунок не містить ні кредитний договір за умовами якого мали бути перераховані кредитні кошти, ні надані первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» довідки. Будь якого доручення ТОВ «Авентус Україна» щодо здійснення ТОВ ФК «WAY FOR PAY» перерахування для відповідача коштів в сумі 4000,00грн саме на рахунок № НОМЕР_2 , суду не надано. Жодних клопотань щодо витребування інформації про належність вказаного карткового рахунку відповідачу, позивач не заявляв.
Тобто, позивач фактично не підтвердив належними та допустимими доказами факт виконання первісним кредитором зобов`язань щодо надання грошових коштів у розмірі визначеному у кредитному договорі, а відповідно, і не підтвердив факт виникнення у відповідача ОСОБА_1 обов`язку повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі на умовах, визначених у договорі.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ТОВ «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №308146 від 12.09.2018 в сумі 20 050,00грн, слід відмовити за безпідставністю.

Судові витрати.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача;  у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено повністю, понесені позивачем судові витрати, слід залишити за позивачем. 

Керуючись статями 10-13,49,76-81,141,247,258,259,263-265,268,280,282,289,354,355 ЦПК України, суд,
у х в а л и в:
В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 308146 від 12.09.2018 в розмірі 20 050,00 грн, відмовити.
Понесені позивачем судові витрати, залишити за позивачем.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи :
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», ЄДРПОУ 38750239, адреса : вул. Авіаконструкто Ігоря Сікорського,буд.8, м. Київ;
відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_3 .

Суддя Роман ДЖУС