ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 липня 2026 року
м. Київ

справа № 535/1229/22
провадження № 61-9684св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., 
Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивач - Дергачівська окружна прокуратура Харківської області в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на постанову Полтавського апеляційного суду від 25 червня 
2025 року у складі колегії суддів: Лобова О. А., Пилипчук Л. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року Дергачівська окружна прокуратура Харківської області 
в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування державного акта, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та повернення земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що у межах кримінального провадження 
№ 42020220000000377 від 29 липня 2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 364 і частиною другою статті 366 КК України, прокурору стало відомо, що рішенням Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 
10 жовтня 2008 року надано ОСОБА_4 у приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,0459 га 
у АДРЕСА_1 (кадастровий номер 6322083002:00:000:0378).

На виконання вказаного рішення ОСОБА_4 видано державний акт серії 
ЯЖ № 492945 від 19 червня 2009 року на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 6322083002:00:000:0378, площею 0,0459 га, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 010969300190, проте питання про передання у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 6322083002:00:000:0378 ОСОБА_4 орган місцевого самоврядування не розглядав і не вирішував, відповідні рішення сільська рада не приймала.

У подальшому право власності на вказану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2009 року перейшло до ОСОБА_2 , 
а згодом на підставі договору купівлі-продажу від 31 січня 2018 року - до ОСОБА_3 .

Прокурор указував, що відчуження земельної ділянки відбувалося з порушенням вимог ЗК України, у зв?язку з чим порушені права держави як дійсного власника спірної земельної ділянки повинні бути відновленні в судовому порядку.

Посилаючись на наведене, прокурор просив:

- визнати недійсними та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 6322083002:00:000:0378, серії 
ЯЖ № 492945 від 19 червня 2009 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010969300190;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14 липня 2009 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О. М., зареєстрований в реєстрі за номером 2630;

- визнати недійсним дублікат договору купівлі-продажу земельної ділянки від 
31 січня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н. А., зареєстрований в реєстрі за номером 81;

- зобов`язати ОСОБА_3 повернути земельну ділянку загальною площею 0,0459 га з кадастровим номером 6322083002:00:000:0378, яка розташована 
у 
АДРЕСА_1 , у власність держави в особі Малоданилівської селищної ради (об`єднаної територіальної громади).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 11 квітня 
2024 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 6322083002:00:000:0378, серії ЯЖ № 492945 від 19 червня 2009 року, виданий на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010969300190.

Визнано недійним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14 липня 
2009 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Коробець О. М., зареєстрований в реєстрі за номером 2630.

Визнано недійсним дублікат договору купівлі-продажу земельної ділянки від 
31 січня 2018 року, що укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Салигою Н. А., зареєстрований в реєстрі за № 81.

Зобов`язано ОСОБА_3 повернути земельну ділянку загальною площею 0,0459 га з кадастровим номером 6322083002:00:000:0378, яка розташована 
у 
АДРЕСА_1 , у власність держави в особі Малоданилівської селищної ради (об`єднаної територіальної громади).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що орган місцевого самоврядування у визначеному законом порядку рішення про передання ОСОБА_4 земельної ділянки, площею 0,0459 га з кадастровим номером 6322083002:00:000:0378 не приймав.

Спірна земельна ділянка на момент її виділу була розташована за межами населеного пункту на території Малоданилівської селищної ради, а отже, повноваження щодо розпорядження нею не належали до компетенції Черкасько-Лозівської сільської ради.

Спірна земельна ділянка вибула з володіння держави як законного власника не з її волі, за відсутності згоди позивача та прийнятого компетентним органом рішення про її передання у приватну власність.

Обраний спосіб захисту в цьому випадку спрямований на поновлення порушених прав, оскільки при визнанні факту відсутності у ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку підлягає поновленню право позивача в особі Малоданилівської селищної ради (об?єднаної територіальної громади).

Обраний позивачем спосіб захисту в цьому випадку спрямований на поновлення порушених прав, оскільки при визнанні відсутності у відповідача права на спірну земельну ділянку, підлягає поновленню порушене право власності держави щодо ділянки шляхом витребування земельної ділянки із незаконного чужого володіння .

З огляду на те, що у провадженні ГУ НП в Харківській області перебували матеріали кримінального провадження № 42020220000000377 від 29 липня 
2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 364 і частиною другою статті 366 КК України, зокрема, за фактом незаконного відчуження земельної ділянки з кадастровим номером 6322083002:00:000:0378, і ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 22 листопада 2021 року кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строків давності, а цей позов пред`явлено 07 вересня 2022 року, тому строк позовної давності позивач не пропустив.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 25 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 11 квітня 
2024 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про відмову 
в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд зробив висновок про те, що вимоги прокурора за встановлених обставин про визнання недійсним 
і скасування рішення органу місцевого самоврядування, державного акта, правочинів, за якими право власності на спірну земельну ділянку перейшло до кінцевого набувача, не є належним та ефективним способом захисту порушеного права.

У цій справі прокурор заявив позов в інтересах неволодіючого власника, тому за встановлених обставин належним способом захисту порушеного права є вимога про витребування майна (спірної земельної ділянки) із чужого незаконного володіння відповідно до статті 388 ЦК України (віндикаційний позов), проте прокурор заявив негаторний позов.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

24 липня 2025 року заступник керівника Полтавської обласної прокуратуриподав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 25 червня 2025 року в частині відмови 
в задоволенні позову про зобов`язання повернути земельну ділянку і залишити в силі в цій частині рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 11 квітня 2024 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що невідповідність чи повна не відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача. Протилежний підхід не відповідав би завданням цивільного судочинства. Заявник вказує, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначати, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. 

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші аргументи учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив. 

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Котелевського районного суду Полтавської області.

10 жовтня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Постанова Полтавського апеляційного суду від 25 червня 2025 року оскаржується лише в частині позовних вимог Дергачівської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області до ОСОБА_3 про повернення земельної ділянки.

В іншій частині постанова Полтавського апеляційного суду від 25 червня 
2025 року не оскаржується, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядається.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Фактичні обставини справи

Рішенням Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 10 жовтня 2008 року надано ОСОБА_4 у приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку, площею 0,0459 га у селищі Лісне Дергачівського (на теперішній час Харківського) району Харківської області на провул. Інтернаціональному, 7-Б, кадастровий номер 6322083002:00:000:0378.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_4 видано державний акт серії 
ЯЖ № 492945 від 19 червня 2009 року на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 6322083002:00:000:0378, площею 0,0459 га, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010969300190.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 січня 2022 року № 296276491 право власності на спірну земельну ділянку 14 липня 2009 року перейшло до ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Коробець О. М., зареєстрований в реєстрі за № 2630.

У подальшому на підставі дубліката договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 січня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Салигою Н. А., зареєстрованого в реєстрі за № 81, право власності на спірну земельну ділянку перейшло до ОСОБА_3 .

У провадженні ГУ НП в Харківській області перебували матеріали кримінального провадження № 42020220000000377 від 29 липня 2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 364 і частиною другою статті 366 КК України, зокрема за фактом незаконного відчуження земельної ділянки з кадастровим номером: 6322083002:00:000:0378.

Черкасько-Лозівська сільська рада у встановленому законом порядку питання про передачу у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 6322083002:00:000:0378 ОСОБА_4 не розглядала, відповідні рішення у межах своїх повноважень не приймала.

Вказаний факт підтверджується ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 22 листопада 2021 року у справі № 619/4096/21.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 28 січня 2022 року № 10-20-14-589/0/19-22, за інформацією Відділу 
№ 7 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, за даними проекту встановлення меж сільських населених пунктів Черкасько-Лозівської сільської ради, розробленого ХФ «УкрНИИЗемлепроект» (зараз - ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою») у 1992 році, запитувані земельні ділянки на момент їх відведення розташовані за межами населених пунктів на території Малоданилівської селищної ради (до об?єднання у Малоданилівську селищну об?єднану територіальну громаду - територія Черкасько-Лозівської сільської ради) Дергачівського району та є землями сільськогосподарського призначення.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

У справі, що переглядається, прокурор заявив вимогу про покладення на ОСОБА_3 , кінцевого набувача, обов?язку повернути спірну земельну ділянку її власнику - державі в особі Малоданилівської селищної ради з тих підстав, що спірна земельна ділянка з володіння держави вибула у незаконний спосіб.

Тобто прокурор заявив негаторний позов.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 
11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі 
№ 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів 
і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 
22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод 
у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо така особа не набула права власності. Водночас ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 
23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов, не може виникнути право власності. Якщо 
ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі норм яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у щодо нерухомого майна таке введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

У справі, яка переглядається, держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України), тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц виснувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 зазначала, що 
у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, 
у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, під час вирішення спору суд у межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, керуючись фактами, установленими під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що 
є складовою класичного принципу «jura novit curia».

Проте застосування принципу «jura novit curia» не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

У рішенні ЄСПЛ від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) у справі «Гусєв проти України» констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

У частині першій статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, 
в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Апеляційний суд, установивши, що належним та ефективним способом захисту порушених прав держави у цій справі буде пред`явлення віндикаційного позову, а прокурор звернувся до суду з негаторним позовом, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, оскільки перекваліфікація позову 
у цьому випадку суперечитиме статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод щодо справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Полтавського апеляційного суду від 25 червня 
2025 року в частині позовних вимог Дергачівської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області до ОСОБА_3 про повернення земельної ділянки - без змін, оскільки підстав для її скасування 
в цій частині немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 25 червня 2025 рокув частині позовних вимог Дергачівської окружної прокуратури Харківської області 
в інтересах держави в особі Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області до ОСОБА_3 про повернення земельної ділянки залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська   	
Судді: 	І. А. Воробйова   	
	А. Ю. Зайцев   	
	Є. В. Коротенко   	
	В. М. Коротун