ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/474/26 Справа № 185/12346/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бабій С. О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Красвітної Т.П.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з трудових правовідносин в якій подана апеляційна скарга Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Бабій С.О.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2024року ОСОБА_1 подала в суд позов проти фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , і з урахуванням уточнень своїх позовних вимог, вимагала: 
визнати незаконним наказ №114/24 від 09 липня 2024року про її звільнення з роботи у ФОП ОСОБА_2 за пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін);
зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення позивача, розірвавши трудовий договір, укладений 30 листопада 2020року на невизначений строк, за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України з 26 серпня 2024року;
стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку – 24 916,45грн, грошову компенсацію за невикористані відпустки при звільненні – 536,66грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку до дня винесення рішення суду із розрахунку середньоденної заробітної плати 383,33грн без утримання податків та обов`язкових зборів; та моральну шкоду в розмірі 20 000грн.
Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що вона була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_2 30 листопада 2020року на посаду продавця хлібобулочних виробів. Та 09 липня 2024року позивачку звільнено за наказом № 114/24 за п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України без її згоди, оскільки вона не подавала заяви про припинення трудового договору.
Позивачка стверджувала, що не була ознайомлена з наказом, не отримала трудову книжку та не була повідомлена про нараховані суми при звільненні, що порушує ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України. 16 липня 2024року позивачка направила письмову претензію відповідачу з вимогами скасувати наказ, поновити її на роботі, внести зміни до трудової книжки, провести повний розрахунок та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000,00грн. Претензія повернута 08 серпня 2024року через невручення, проте відповідач видав наказ №121/24 від 20 серпня 2024року, яким скасував свій наказ № 114/24, поновив позивачку на посаді продавця хлібобулочних виробів з 23 серпня 2024року із проведенням розрахунку за період з 09 липня 2024року по 22 серпня 2024року, виплативши середній заробіток за вимушений прогул та компенсацію за невикористані дні відпустки.
26 серпня 2024року позивачка подала заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, посилаючись на порушення законодавства про працю, зокрема незаконне звільнення, затримку розрахунку, невидачу трудової книжки та невнесення змін до назви професії. Відповідач листом від 05 вересня 2024року відмовив позивачці, стверджуючи, що звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП вимагає судового рішення про порушення, якого немає.
Щодо моральної шкоди, позивачка стверджувала, що незаконне звільнення спричинило душевні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків та потребу в додаткових зусиллях для організації життя.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025року закрито провадження у цивільній справі в частині вимоги про визнання незаконним наказу № 114/24 від 09 липня 2024року про звільнення.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025року позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 задоволено частково.
Зобов`язано ФОП ОСОБА_2 видати наказ про звільнення з роботи ОСОБА_1 розірвавши трудовий договір, укладений 30 листопада 2020року на невизначений строк, за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000,00грн. У задоволенні інших вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що порушення трудового законодавства з боку відповідача існували станом на 26 серпня 2024року, а тому вимога позивачки про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП є обґрунтованою. Через невидання наказу про звільнення із вказаної підстави позивачка і звернулася до суду з позовом про зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення з роботи позивача за власним бажанням в зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.
Та обставини щодо порушення трудових прав позивачки на думку суду стали підставою для стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 5 000,00грн. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
02 липня 2025року ФОП ОСОБА_2 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи “Електронний суд” апеляційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025року.
В апеляційній скарзі заявник висловив вимогу про скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог та просив в цій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до чинної редакції норми ч. 3 ст. 38 КЗпП України для звернення до роботодавця із заявою про звільнення з підстав наявності порушень останнім трудового законодавства, працівник має довести (якщо роботодавець не погоджується із таким звільненням) фактичну наявність неусунених до подання такої заяви порушень роботодавцем, підтвердженими належними доказами, якими є судове рішення, що набрало законної сили. 
Скаржник вважав, що у даній справі навпаки підтверджено (як судом так і всіма учасниками) відсутність неусунених порушень роботодавця на момент подачі заяви про звільнення, крім того судових рішень про порушення трудового законодавства з боку роботодавця до заяви не додано. 
Інша вимога апеляційної скарга зводилась до того, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань і, відповідно, заподіяння моральної шкоди.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка заперечила проти апеляційної скарги, заявляла, що обставини якими скаржник обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 липня 2025року апеляційна скарга залишена без руху до надходження до Дніпровського апеляційного суду даної цивільної справи.
21 липня 2025року цивільна справа надійшла до Дніпровського апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2025року справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 14 січня 2026року.
14 січня 2026року слухання справи було відкладено на 25 березня 2026року.
У зв`язку з прийнятим рішенням Вищої ради правосуддя від 17 березня 2026року №412/0/15-26 про звільнення у зв`язку з поданням заяви про відставку судді ОСОБА_3 , на підставі розпорядження керівника апарату суду від 20 березня 2026року та у відповідності до пункту 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, 20 березня 2026року у справі здійснено повторний автоматизований розподіл справи між суддями.
Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач – Никифоряк Л.П., судді: Гапонов А.В., Красвітна Т.П.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2026року справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду на 05 травня 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 з 01 грудня 2020року на посаді продавця хлібобулочних виробів на підставі трудового договору, укладеного 30 листопада 2020року, що підтверджується повідомленням ГУ ДПС від 30 листопада 2020року та формою ОК-5.
09 липня 2024року ОСОБА_1 було звільнено відповідачем за наказом № 114/24 за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін.
ФОП ОСОБА_2 скасував свій наказ № 114/24 наказом № 121/24 від 20 серпня 2024року, поновив позивачку на посаді з 23 серпня 2024року та виплатив 30155,00грн, включаючи заробітну плату за липень–серпень 2024року (12 960,50грн) та компенсацію за невикористані дні відпустки (18 737,22грн після податків), що підтверджується платіжною інструкцією від 11 вересня 2024року.
Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили обставини як звільнення, так і поновлення позивачки на посаді.
26 серпня 2024року ОСОБА_1 подала ФОП ОСОБА_2 заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, посилаючись на порушення законодавства про працю, зокрема незаконне звільнення, затримку розрахунку, невидачу трудової книжки та невнесення змін до назви професії. 
Відповідач листом від 05 вересня 2024року відмовив позивачці, стверджуючи, що звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП вимагає судового рішення про порушення, якого немає.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
У даній справі скаржник в апеляційному порядку заперечує висновки суду в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача та стягнення моральної шкоди – тож з огляду на те, що не були оскаржені висновки суду щодо решти вимог позову, у задоволені яких було відмовлено, такі висновки суду не можуть бути предметом перевірки суду в апеляційному порядку. 
Задовольняючи позов в частині зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що на момент подання позивачем заяви про звільнення 26 серпня 2024року, відповідачем було допущено порушення трудового законодавства, а саме незаконне звільнення за наказом № 114/24 від 09 липня 2024року.
Суд врахував, що відповідач усунув наслідки порушення трудового законодавства до подання позову позивачем, скасувавши наказ, поновивши позивачку на роботі та виплативши компенсацію, проте вказане не спростовує самого факту допущення відповідного порушення.
Суд першої інстанції також виснував, що внаслідок порушення трудових прав, позивачці, яка зазнала душевних страждань було завдано моральну шкоду та порушено звичний ритм її життя, а тому враховуючи вимоги справедливості, добросовісності, суд прийшов до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з присудженням до стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 5 000,00грн. 
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Звертаючись до суду з апеляційної скаргою, ФОП ОСОБА_2 вказував, що відповідно до чинної редакції норми ч. 3 ст. 38 КЗпП України для звернення до роботодавця із заявою про звільнення з підстав наявності порушень останнім трудового законодавства, працівник має довести фактичну наявність неусунених до подання такої заяви порушень роботодавця, підтвердженими належними доказами, якими є судове рішення, що набрало законної сили. Зазначав, що на час розгляду справи жодного судового рішення, яким би встановлювалися будь-які факти порушення відповідачем законодавства про працю не ухвалено.
Як вказував суд першої інстанції, ця норма стала предметом спору між сторонами в контексті тлумачення, чи вимога наявності судового рішення застосовується до всіх підстав для звільнення, чи лише до мобінгу.
Наведені доводи скарги є безпідставними з огляду на таке.
Суд першої інстанції ретельно проаналізував зміст норми ч. 3 ст. 38 КЗпП України та надав вичерпну відповідь щодо необхідності, на думку відповідача, наявності судового рішення про встановлення будь-яких фактів порушення відповідачем законодавства про працю.
Так, згідно з інформацією з вебпорталу Верховної Ради України, законопроект №5748 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії порушенню прав у сфері праці» (пізніше перейменований на «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)») був зареєстрований 12 липня 2021року. Як зазначено в пояснювальній записці, основною метою законопроекту є захист учасників трудових відносин від різних форм мобінгу, встановлення адміністративної відповідальності за мобінг та приведення українського законодавства у відповідність до європейських стандартів, зокрема Директиви ЄС № 2000/78/ЄС та статті 26 Європейської соціальної хартії. Законопроект вводить поняття «мобінг» до КЗпП, визначає його ознаки та встановлює механізми захисту працівників, включаючи право на звільнення за власним бажанням у разі мобінгу, підтвердженого судовим рішенням. 
Суд першої інстанції правильно виснував, що вимога наявності судового рішення стосується лише випадків мобінгу (цькування) або невжиття заходів для його припинення, а не всіх підстав для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП. Вказаний висновок суду ґрунтується, насамперед, на текстуальному аналізі норми: у ч. 3 ст. 38 КЗпП вимога про судове рішення згадується після переліку підстав, але в контексті, який стосується виключно мобінгу. Це підтверджується порівнянням із попередньою редакцією, де судове рішення не вимагалося (для інших підстав). 
Суд врахував мету законодавчих змін: закон від 11 грудня 2022року мав на меті посилити захист працівників від мобінгу, а не ускладнити звільнення за іншими підставами. Вимога судового рішення для мобінгу логічна, оскільки це складне явище, яке потребує об`єктивного підтвердження. Розповсюдження вимоги попереднього судового рішення для всіх підстав звільнення зробила б норму важко застосованою, оскільки працівник мав би спочатку звертатися до суду, а лише потім звільнятися, що суперечить принципам оперативного захисту трудових прав та процесуальної економії. 
Відтак, вимога судового рішення для мобінгу введена законодавцем для забезпечення об`єктивності, оскільки мобінг є складним соціально-психологічним явищем, яке важко довести без судового розгляду. У пояснювальній записці до законопроекту немає жодних згадок про намір запровадити судове підтвердження для інших підстав (порушення законодавства про працю чи умов договору), які регулювалися попередньою редакцією норми без такої вимоги.
Для висновку про наявність підстав для звільнення працівника відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення.
У даній справі встановлено, що на момент подання позивачем заяви про звільнення 26 серпня 2024року, відповідачем було допущено порушення трудового законодавства, а саме незаконне звільнення за наказом № 114/24 від 09 липня 2024року, який хоча і скасований самим відповідачем, проте вказане не спростовує самого факту допущення відповідного порушення трудового законодавства.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань і, відповідно, заподіяння моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки статтею 237-1 КЗПП України передбачено відшкодування роботодавцем моральної шкоди. Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Позивачка вказувала, що незаконне звільнення спричинило душевні страждання, втрату нормальних життєвих зв`язків та потребу в додаткових зусиллях для відновлення прав, надавши листки непрацездатності від 12 липня 2024року (з 12 липня 2024року по 17 липня 2024року) та 26 серпня 2024року (з 26 серпня 2024року по 30 серпня 2024року), записи про звернення до невропатолога 12 липня 2024року через підвищений артеріальний тиск, головний біль та блювоту.
Тож, враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на момент подання позивачем заяви про звільнення 26 серпня 2024року з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗПП України, відповідачем було допущено порушення трудового законодавства. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом /частина перша статті 81 ЦПК України/.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) /частини перша-третя статті 89 ЦПК України/.
Отже, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом. 
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 05 травня 2026року.

Судді: