ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" квітня 2026 р. Справа№ 911/3163/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Шаратова Ю.А.
суддів: Бестаченко О.Л. 
Скрипки І.М. 

При секретарі судового засідання Кафлановій А.С. 
за участю представників згідно протоколу судового засідання від 30.04.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецмонтаж-ССХ ГРУП"
на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2025 (повне судове рішення складено 11.12.2025)
у справі № 911/3163/24 (суддя Бабкіна В.М.)
за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБК МЕГАГРУП" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецмонтаж-ССХ Груп" 
про стягнення 431 284,19 грн заборгованості за договором поставки, у тому числі - 280 252,00 грн основного боргу, 126 244,14 грн інфляційних втрат, 24 788,05 грн 3 % річних
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецмонтаж-ССХ Груп"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБК МЕГАГРУП" 
про стягнення 1 115 963,00 грн безпідставно набутих грошових коштів

в с т а н о в и в:

Історія справи. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ВБК МЕГАГРУП" (далі - позивач, ТОВ "ВБК МЕГАГРУП") звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецмонтаж-ССХ Груп" (далі - відповідач, ТОВ "Спецмонтаж-ССХ Груп") про стягнення 431 284,19 грн заборгованості за договором поставки, у тому числі - 280 252,00 грн основного боргу, 126 244,14 грн інфляційних втрат, 24 788,05 грн 3 % річних.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.12.2024 було відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).
01.01.2025 через систему "Електронний суд" до Господарського суду Київської області надійшла зустрічна позовна заява б/н від 31.12.2024 (вх. № 4378 від 01.01.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецмонтаж-ССХ Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБК МЕГАГРУП" про стягнення 1 115 963,00 грн безпідставно набутих грошових коштів.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.01.2025 було постановлено перейти від спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 24.02.2025, прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічною позовною заявою ТОВ "Спецмонтаж-ССХ Груп" об`єднано в одне провадження з первісним позовом у даній справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Київської області від 13.11.2025 первісний позов задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецмонтаж-ССХ Груп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБК МЕГАГРУП" 280 252,00 грн основного боргу, 126 244,14 грн інфляційних втрат, 24 788,05 грн 3 % річних, 6 469,26 грн витрат зі сплати судового збору.
У задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецмонтаж-ССХ Груп" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБК МЕГАГРУП" про стягнення 1 115 963,00 грн безпідставно набутих грошових коштів відмовлено повністю.
Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд виходив з того, що:
- первісним позивачем було поставлено первісному відповідачеві товар на загальну суму 1 396 215,00 грн., що підтверджується видатковими накладними: № РН-0000088 від 04.08.2021 на суму 300 000,00 грн, № РН-0000096 від 30.08.2021 на суму 118 181,00 грн, № РН-0000157 від 20.09.2021 на суму 228 757,00 грн, № РН-0000152 від 10.09.2021 на суму 230 864,00 грн, № РН-0000153 від 21.09.2021 на суму 188 850,00 грн, № РН-0000154 від 18.11.2021 на суму 98 840,00 грн, № РН-0000159 від 24.11.2021 на суму 95 706,00 грн, № РН-0000161 від 24.11.2021 на суму 41 140,00 грн, № РН-0000158 від 27.08.2021 на суму 39 025,00 грн, № РН-0000160 від 17.11.2021 на суму 32 652,00 грн, № РН-0000175 від 02.12.2021 на суму 22 200,00 грн;
- договір укладений у спрощений спосіб, позивач здійснив поставку товару на суму 1 396 215,00 грн, а відповідач не виконав свого зобов`язання щодо оплати поставленого товару у повному обсязі, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість у сумі 280 252,00 грн;
- здійснення сторонами господарських операцій, серед іншого підтверджується наданими копіями податкових накладних, зареєстрованих первісним відповідачем, а саме - № 11 від 04.08.2021 на суму 300 000,00 грн, № 18 від 26.08.2021 на суму 346 938,00 грн, № 32 від 09.09.2021 на суму 300 000,00 грн, № 25 від 23.10.2021 на суму 130 000,00 грн, № 21 від 27.08.2021 на суму 39 025,00 грн, суми ПДВ за якими, за інформацією, наданою на виконання ухвали суду ГУ ДПС у Київській області, були віднесені первісним відповідачем до податкового кредиту та включені до відповідних декларацій з ПДВ. Тобто суми ПДВ за спірними поставками були включені ТОВ "Спецмонтаж-ССХ Груп" до податкового кредиту;
- первісним відповідачем було перераховано первісному позивачу 1 115 963,00 грн в якості оплати за вказаний товар на підставі виставлених останнім рахунків, що підтверджується копіями платіжних доручень, які містяться в матеріалах справи;
- судом першої інстанції перевірено правильність наданого позивачем розрахунку заявлених до стягнення 3 % річних у розмірі 126 244,14 грн та інфляційних втрат у розмірі 24 788,05 грн, нарахованих за період з 03.12.2021 по 13.11.2024 на суму заборгованості 280 252,00 грн, який, за висновком суду, є арифметично вірним та обґрунтованим, у зв`язку з чим задоволено позовну вимогу про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд виходи з того, що:
- за наслідком дослідження всіх обставин даної справи на підстави поданих до неї доказів, враховуючи встановлення факту укладення між сторонами договорів поставки товару у спрощений спосіб за кожним фактом поставки, тобто наявність між сторонами договірних правовідносин, суд констатував відсутність підстав вважати перераховані зустрічним позивачем зустрічному відповідачеві коштів у сумі 1 115 963,00 грн безпідставно набутими, у зв`язку з чим зустрічний позов ТОВ "Спецмонтаж-ССХ Груп" задоволенню не підлягає.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги. 
Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецмонтаж-ССХ ГРУП» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. У поданій апеляційній скарзі скаржник просив:
- скасувати рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2025 у справі № 911/3163/24;
- прийняти нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви у повному обсязі;
- прийняти нове судове рішення, яким задовольнити зустрічну позовну заяву позивача за зустрічним позовом у повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що:
- між позивачем та відповідачем не укладався жодний письмовий договір;
- позивач не довів та не надав суду першої інстанції відповідних письмових доказів, що підписант рахунків-фактур Прилипко Н.М. діяла від імені юридичної особи позивача ТОВ «ВБК МЕГАГРУП»;
- складені позивачем рахунки-фактури 5 шт. (суми і складові позиції) не відповідають видатковим накладним 11 шт.;
- позивач не довів суду першої інстанції, хто саме і на підставі яких повноважень (довіреності) підписував видаткові накладні;
- відповідач не підписував жодного документа, в тому числі видаткових накладних, і не отримував жодного товару;
- строк оплати за товар не визначено;
- позивач не направляв відповідачу жодних претензій із наданням строку на оплату. За неукладеності договору - строк на оплату за жодних обставин для відповідача не наступив;
- кошти позивачем перераховувались у формі авансу, оскільки велися попередні усні переговори щодо можливого укладення письмового договору. 

Позиція первісного позивача (ТОВ «ВБК МЕГАГРУП») щодо апеляційної скарги 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ВБК МЕГАГРУП», погоджуючись з мотивами оскаржуваного рішення суду, просило останнє залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач, серед іншого, зазначав, що:
- договір укладений у спрощений спосіб відповідно до норм частини першої статті 207 Цивільного кодексу України; 
- матеріали даної справи містять оригінали та копії видаткових накладних РН-0000088 від 04.08.2021, РН-0000096 від 30.08.2021, РН-0000157 від 20.09.2021, РН-0000152 від 10.09.2021, РН-0000153 від 21.09.2021, РН-0000154 від 18.11.2021, РН-0000159 від 24.11.2021, РН-0000161 від 24.11.2021, РН-0000158 від 27.08.2021, РН-0000160 від 17.11.2021, РН-0000175 від 02.12.2021, які підписані обома сторонами без жодних зауважень чи заперечень з боку покупця щодо якості, кількості або вартості отриманого від позивача товару, оформлення та повноти відображення відомостей щодо господарської операції з поставки відповідачу товару.
- відповідач шляхом вчинення конклюдентних дій підтвердив укладення договору поставки товару у спрощеній формі шляхом отримання товару від позивача на підставі зазначених видаткових накладних. З моменту отримання відповідачем за видатковими накладними товару відбувся акцепт оферти, тобто укладення договору з відповідними правовими наслідками.
- доводи відповідача у спорі про те, що сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов договору поставки і що такий договір не є укладеним, спростовуються обставинами справи, а саме вчиненими відповідачем діями по схваленню такого правочину;
- рахунки-фактури СФ-0000146 від 2.08.2021, СФ-0000166 від 18.08.2021, СФ-0000167 від 18.08.2021, СФ-0000276 від 17.11.2021, СФ-0000287 від 01.12.2021 виписувала (складала) бухгалтер позивача Прилипко Ніна Михайлівна, повноваження якої підтверджуються довіреністю ТОВ «ВБК МЕГАГРУП» № 1-01/07 від 01.07.2021, копія якої наявна в матеріалах даної справи;
- чинним законодавством України не визначено, що кількість видаткових накладних має чітко відповідати кількості рахунків-фактур;
- відповідач визнав господарські операції в податковому обліку, віднісши до свого податкового кредиту суми ПДВ на підставі наших податкових накладних (зокрема, № 19 від 17.11.2021 та №11 від 02.12.2021), які були зареєстровані за фактом поставки, а не оплати. Зазначене підтверджується листом-відповіддю ГУ ДПС України у Київській області, який міститься в матеріалах даної справи;
- перебіг строку виконання грошового зобов`язання покупцем, яке виникло на підставі договору поставки, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої ст. 530 ЦК України до відповідних правовідносин не застосовується. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар, при цьому строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частинами першої та другої ст. 692 ЦК України.

Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга (ТОВ «Спецмонтаж-ССХ ГРУП») зареєстрована судом 29.12.2025 за вх. № 09.1.04.2/8976/25.
Згідно з Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Владимиренко С.В., судді Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.01.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецмонтаж-ССХ Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2025 у справі №911/3163/24 залишено без руху.
Запропоновано скаржнику усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху надати суду: докази доплати судового збору в розмірі 18 146,55 грн за подання апеляційної скарги.
Роз`яснено скаржнику, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається скаржнику.
14.01.2026 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла від Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецмонтаж-ССХ ГРУП» заява про усунення недоліків від 13.01.2026 № 13-01/2025 (вх. № 09.113/768/26).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецмонтаж-ССХ Груп» на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2025 у справі № 911/3163/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 03.03.2026. Закінчено проведення підготовчих дій.
Витребувано матеріали справи № 911/3163/24 з Господарського суду Київської області.
Відповідно до розпорядження керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 № 09.1-07/111/26, у зв`язку із перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Владимиренко С.В., у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/3163/24.
Згідно з Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2026 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Шаратов Ю.А., судді Бестаченко О.Л., Скрипка І.М.
Ухвалою суду Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецмонтаж-ССХ ГРУП» на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2025 у справі № 911/3163/24 прийнято до провадження колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Шаратов Ю.А., судді Бестаченко О.Л., Скрипка І.М.
Призначено апеляційну скаргу до розгляду в судовому засіданні на 30.04.2026 об 11:00 год. Засідання відбудеться в приміщенні Північного апеляційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. Шолуденка, 1а, в залі судових засідань № 6 (2-й поверх).
Апелянт не забезпечив явку свого повноважного представника до судового засідання, про місце, дату та час повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного документа від 01.04.2026.
У судовому засіданні представник позивача надала усні пояснення. 
Представник позивача просила оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Відповідно до частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
Товариством з обмеженою відповідальністю "ВБК МЕГАГРУП" (постачальник) було виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Спецмонтаж-ССХ Груп" (покупець) рахунки на оплату товару № СФ-0000146 від 02.08.2021 на суму 646 938,00 грн, № СФ-0000166 від 18.08.2021 на суму 685 000,00 грн, № СФ-0000167 від 18.08.2021 на суму 39 025,00 грн, № СФ-0000276 від 17.11.2021 на суму 32 652,00 грн, № СФ-0000287 від 01.12.2021 на суму 22 200,00 грн.
Покупцем була здійснена часткова оплата вказаних рахунків на загальну суму 1 115 963,00 грн, а саме - платіжною інструкцією № 509 від 04.08.2021 було проведено оплату за рахунком № СФ-0000146 від 02.08.2021 на суму 300 000,00 грн, платіжною інструкцією № 536 від 26.08.2021 було проведено оплату за рахунком № СФ-0000146 від 02.08.2021 на суму 346 938,00 грн, платіжною інструкцією № 569 від 09.09.2021 було проведено оплату за рахунком № СФ-0000166 від 18.08.2021 на суму 300 000,00 грн, платіжною інструкцією № 672 від 23.10.2021 було проведено оплату за рахунком № СФ-0000166 від 18.08.2021 на суму 130 000,00 грн, платіжною інструкцією № 538 від 27.08.2021 було проведено оплату за рахунком № СФ-0000167 від 18.08.2021 на суму 39 025,00 грн.
В Єдиному реєстрі податкових накладних первісним позивачем були зареєстровані податкові накладні № 11 від 04.08.2021 на суму 300 000,00 грн, № 18 від 26.08.2021 на суму 346 938,00 грн, № 32 від 09.09.2021 на суму 300 000,00 грн, № 25 від 23.10.2021 на суму 130 000,00 грн, № 21 від 27.08.2021 на суму 39 025,00 грн.
Первісним позивачем було поставлено первісному відповідачеві товар на загальну суму 1 396 215,00 грн, що підтверджується видатковими накладними: № РН-0000088 від 04.08.2021 на суму 300 000,00 грн, № РН-0000096 від 30.08.2021 на суму 118 181,00 грн, № РН-0000157 від 20.09.2021 на суму 228 757,00 грн, № РН-0000152 від 10.09.2021 на суму 230 864,00 грн, № РН-0000153 від 21.09.2021 на суму 188 850,00 грн, № РН-0000154 від 18.11.2021 на суму 98 840,00 грн, № РН-0000159 від 24.11.2021 на суму 95 706,00 грн, № РН-0000161 від 24.11.2021 на суму 41 140,00 грн, № РН-0000158 від 27.08.2021 на суму 39 025,00 грн, № РН-0000160 від 17.11.2021 на суму 32 652,00 грн, № РН-0000175 від 02.12.2021 на суму 22 200,00 грн.
Отже, внаслідок укладення договору у спрощений спосіб позивач здійснив поставку товару на суму 1 396 215,00 грн, а первісний відповідач не виконав свого зобов`язання щодо оплати поставленого товару у повному обсязі, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість у сумі 280 252,00 грн (1 396 225,00 - 1 115 963,00 = 280 252,00).
Оскільки поставлений товар не був оплачений первісним відповідачем в повному обсязі, первісний позивач і звернувся з позовом до суду.

Джерела права. Позиція суду апеляційної інстанції.
Щодо укладення договору у спрощений спосіб.
Колегія суддів не приймає довід апелянта щодо відсутності між ним та позивачем укладеного договору, з огляду на наступне.
Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Частинами першою, другою статті 14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Згідно із частиною першою статті 202, статті 203 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частинами першою, другою статті 205 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичним особами належить вчиняти в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до частини першої статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Згідно із частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Частиною першою статті 181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Аналогічні норми містить наведена вище ст. 207 Цивільного кодексу України.
Верховний Суд у постанові від 17.12.2018 у справі № 912/1883/17 вказував, що за загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). При цьому укладання господарських договорів допускається у спрощений спосіб шляхом обміну листами, прийняття до виконання замовлень тощо. Зокрема, прийняттям пропозиції відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України є вчинення особою, яка одержала оферту, відповідних конклюдентних дій (надання послуг, сплата коштів тощо).
Згідно із правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.11.2019 у справі № 904/3074/18, факт передачі товару покупцю та набуття права власності на нього може бути підтверджений первин-ними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема видатковими накладними. Однак відповідні документи на підтвердження поставки відповідачем товару позивачу суду не надано. У вказаному випадку судом, по суті, констатовано, що підтвердженням виникнення між сторонами договірних правовідносин можуть бути первинні бухгалтерські документи, тягар доказування виникнення договірних відносин покладається на сторони.
Із цього вбачається, що з метою доведення укладення договору поставки у спрощеній формі, обов`язковим є надання до суду відповідних переконливих доказів, які можуть свідчити про те, що сторони дійсно вступили у правовідносини.
Аналогічну позицію було викладено й у постанові від 16.09.2020 у справі № 910/13303/19, де Верховний Суд дійшов до висновку, що суди попередніх інстанцій під час задоволення позовних вимог обґрунтовано виходили з того, заборгованість підтверджується видатковими накладними, які підписані та скріплені печатками сторін без зауважень та заперечень.
У постанові Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19 зазначено, що підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і фіксує факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.
Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Матеріали даної справи містять оригінали та копії видаткових накладних РН-0000088 від 04.08.2021, РН-0000096 від 30.08.2021, РН-0000157 від 20.09.2021, РН-0000152 від 10.09.2021, РН-0000153 від 21.09.2021, РН-0000154 від 18.11.2021, РН-0000159 від 24.11.2021, РН-0000161 від 24.11.2021, РН-0000158 від 27.08.2021, РН-0000160 від 17.11.2021, РН-0000175 від 02.12.2021 (далі - видаткові накладні), які підписані обома сторонами без жодних зауважень чи заперечень з боку покупця щодо якості, кількості або вартості отриманого від позивача товару, оформлення та повноти відображення відомостей щодо господарської операції з поставки відповідачу товару.
Наведене свідчить, що відповідач шляхом вчинення конклюдентних дій підтвердив укладення договору поставки товару у спрощеній формі шляхом отримання товару від позивача на підставі зазначених видаткових накладних. З моменту отримання відповідачем за видатковими накладними товару відбувся акцепт оферти, тобто укладення договору з відповідними правовими наслідками.

Щодо доводу відповідача про те, що повноважними представниками сторін не було підписано видаткових накладних. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що неістотні недоліки в документах не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, з огляду на наступне.
У статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Згідно із частиною першою статті 1, частинами першою, другою статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16.07.1999 № 996-XIV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Відповідно до пункту 2.3 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: печатка, ідентифікаційний код підприємства, установи з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.
Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.
Як слідує зі змісту постанов Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 22.06.2023 у cправі № 914/1661/22 та постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19, у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару. 
Верховний Суд у постанові від 05.12.2018 у справі № 915/878/16, зокрема, зазначив про те, що для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. 
У постанові від 29.01.2020 зі справи № 916/922/19 Верховний Суд прийшов до висновків, що неістотні недоліки в документах, які містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі документи містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Окрім того, у постановах Верховного Суду від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17, від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17, від 23.07.2019 у справі № 918/780/18, суд зробив висновки стосовно можливості ідентифікації особи, що брала участь у здійсненні відповідних правовідносин, за наявності відтиску печатки підприємства на правочині (видатковій накладній), яка сама по собі створює для нього обумовлені таким правочином юридичні наслідки.
У постановах Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 926/2308/19 та від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 містяться висновки про те, що, встановивши наявність відбитку печатки відповідача на видаткових накладних, заперечення відповідача щодо неможливості ідентифікації осіб, які прийняли товар, не можуть бути взяті судом до уваги, за відсутності доказів незаконного вибуття або незаконного використання печатки іншою особою. Саме відповідач має нести відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні її відбитків на договорах, актах, розрахункових документах.
Надані позивачем видаткові накладні РН-0000088 від 04.08.2021, РН-0000096 від 30.08.2021, РН-0000157 від 20.09.2021, РН-0000152 від 10.09.2021, РН-0000153 від 21.09.2021, РН-0000154 від 18.11.2021, РН-0000159 від 24.11.2021, РН-0000161 від 24.11.2021, РН-0000158 від 27.08.2021, РН-0000160 від 17.11.2021, РН-0000175 від 02.12.2021 на загальну суму 1 396 215,00 грн мають наступні недоліки: 1) відсутні реквізити довіреності (на підставі якої діяла уповноважена особа відповідача при прийнятті товару); 3) відсутні данні про прізвище, ім`я та по батьковій особи, яка підписала документ від імені ТОВ «Спецмонтаж-ССХ Груп».
Однак, ці накладні містять такі обов`язкові реквізити первинного документу: 1) найменування учасників господарської операції, їх реєстраційні та платіжні реквізити; 2) місце складання накладних; 3) зміст та обсяг господарської операції: найменування товару, одиниця виміру (у грошовому та у натуральних вимірниках), кількість та загальну суму в т.ч. ПДВ; 4) особисті підписи відповідальних осіб; 5) відтиски печаток ТОВ «ВБК МЕГАГРУП» і ТОВ «Спецмонтаж-ССХ Груп». 
При цьому, справжність наявного на накладних відтиску печатки ТОВ «Спецмонтаж-ССХ Груп» відповідачем не заперечується.
Відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі юридичної особи у здійсненні господарської операції за цими накладними. Саме на покупцеві лежить обов`язок довести, що за видатковими накладними його уповноважений представник товар не отримував (постанова Верховного Суду від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17). 
Отже, відтиск печатки ТОВ «Спецмонтаж-ССХ-Груп» на видаткових накладних РН-0000088 від 04.08.2021, РН-0000096 від 30.08.2021, РН-0000157 від 20.09.2021, РН-0000152 від 10.09.2021, РН-0000153 від 21.09.2021, РН-0000154 від 18.11.2021, РН-0000159 від 24.11.2021, РН-0000161 від 24.11.2021, РН-0000158 від 27.08.2021, РН-0000160 від 17.11.2021, РН-0000175 від 02.12.2021 свідчить про участь цієї юридичної особи у господарській операції за цими накладними.

Щодо підтвердження здійснення господарської операції даними податкового органу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17 зробила такі висновки: за загальним правилом, недодержання письмової форми договору (відсутність єдиного документа тощо) не свідчить про недійсність чи неукладеність правочину, а податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки. Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст, встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником податку на додану вартість при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі на постачання товарів, послуг на користь другої сторони, може бути доказом правочину з огляду на те, що така поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Як зазначав Верховний Суд у постанові від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, суд має з`ясувати, чи відображались господарські операції зі спірних поставок товару протягом спірного періоду в податковому обліку продавця та покупця, чи отримувались покупцем податкові накладні при здійсненні операцій зі спірних поставок на підставі наявних в матеріалах справи оспорюваних видаткових накладних; чи відображались у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця такі податкові накладні; чи формувався відповідачем, як покупцем, податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, чи подавалися покупцем уточнюючі декларації щодо безпідставного нарахування податкового кредиту продавцем за оспорюваними накладними.
Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Згідно з пунктом 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пунктом 201.10 статті 201 цього Кодексу).
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відноситься до податкового кредиту.
Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.
Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.06.2022 р. у справі № 922/2115/19 конкретизувала висновок колегії суддів Касаційного господарського у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 28.08.2020 р. у справі № 922/2081/19, таким чином: податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності.
Для підтвердження здійснення сторонами спірних господарських операцій до матеріалів справи позивачем за первісним позовом, серед іншого, були надані копії податкових накладних, зареєстрованих первісним відповідачем, а саме - № 11 від 04.08.2021 на суму 300 000,00 грн, № 18 від 26.08.2021 на суму 346 938,00 грн, № 32 від 09.09.2021 на суму 300 000,00 грн, № 25 від 23.10.2021 на суму 130 000,00 грн, № 21 від 27.08.2021 на суму 39 025,00 грн, суми ПДВ за якими, за інформацією, наданою на виконання ухвали суду ГУ ДПС у Київській області, були віднесені первісним відповідачем до податкового кредиту та включені до відповідних декларацій з ПДВ.
Тобто суми ПДВ за спірними поставками були включені ТОВ "Спецмонтаж-ССХ Груп" до податкового кредиту.
Слід відзначити, що оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника, так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару. Якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірної накладної, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за такою накладною, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 916/3417/21.
Суд також відзначає, що у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 та від 21.01.2023 у справі № 922/4702/21 розтлумачено застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини лежить принцип добросовісності користування цивільними правами. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка особи, що не відповідає її попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (п. 6 ст. 3 ЦК України).
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17 та від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із частинами першою, другою статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд вважає, що у своїй сукупності надані Відповідачем докази на підтвердження поставки товару Відповідачу, а саме, видаткові накладні РН-0000088 від 04.08.2021, РН-0000096 від 30.08.2021, РН-0000157 від 20.09.2021, РН-0000152 від 10.09.2021, РН-0000153 від 21.09.2021, РН-0000154 від 18.11.2021, РН-0000159 від 24.11.2021, РН-0000161 від 24.11.2021, РН-0000158 від 27.08.2021, РН-0000160 від 17.11.2021, РН-0000175 від 02.12.2021, податкові накладні № 11 від 04.08.2021, № 18 від 26.08.2021, № 32 від 09.09.2021, № 25 від 23.10.2021, № 21 від 27.08.2021 є вірогідними, тобто такими, що підтверджують обставини, якими обґрунтовано позовну вимогу про стягнення суми основного боргу. При цьому, Відповідачем не надано жодних доказів на спростування цих обставин.

Щодо строку на оплату поставленого товару.
Відповідно до частини першої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (пункт 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14).
Отже, у відповідача виник обов`язок зі сплати поставленого товару за вищевказаними накладними з моменту отримання товару.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем була здійснена часткова оплата вказаних рахунків на загальну суму 1 115 963,00 грн, а саме - платіжною інструкцією № 509 від 04.08.2021 було проведено оплату за рахунком № СФ-0000146 від 02.08.2021 на суму 300 000,00 грн, платіжною інструкцією № 536 від 26.08.2021 було проведено оплату за рахунком № СФ-0000146 від 02.08.2021 на суму 346 938,00 грн, платіжною інструкцією № 569 від 09.09.2021 було проведено оплату за рахунком № СФ-0000166 від 18.08.2021 на суму 300 000,00 грн, платіжною інструкцією № 672 від 23.10.2021 було проведено оплату за рахунком № СФ-0000166 від 18.08.2021 на суму 130 000,00 грн, платіжною інструкцією № 538 від 27.08.2021 було проведено оплату за рахунком № СФ-0000167 від 18.08.2021 на суму 39 025,00 грн.
Отже сума заборгованості відповідача за поставлений товар складає 280 252,00 грн (1 396 225,00 - 1 115 963,00 = 280 252,00).
Докази оплати заборгованості у вищезазначеному розмірі в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку заявлених до стягнення 3 % річних у розмірі 126 244,14 грн та інфляційних втрат у розмірі 24 788,05 грн, нарахованих за період з 03.12.2021 по 13.11.2024 на суму заборгованості 280 252,00 грн, який, за висновком суду, є арифметично вірним та обґрунтованим. 
У зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення 3 % річних у розмірі 126 244,14 грн та інфляційних втрат у розмірі 24 788,05 грн є такою, що підлягає задоволенню.

Щодо зустрічного позову ТОВ "Спецмонтаж-ССХ Груп" про стягнення з ТОВ "ВБК МЕГАГРУП" 1 115 963,00 грн. безпідставно набутих грошових коштів колегія суддів зазначає наступне.
Як слідує з матеріалів справи, зустрічний позивач стверджує, що, відповідно до платіжних інструкцій № 509 від 04.08.2021, № 536 від 04.08.2021, № 569 від 09.09.2021, № 672 від 23.10.2021, № 538 від 27.08.2021 ТОВ "Спецмонтаж-ССХ Груп" перерахувало ТОВ "ВБК МЕГАГРУП" в якості авансу грошові кошти у сумі 1 115 963,00 грн, призначенням платежу яких була оплата товарно-матеріальних цінностей (ТМЦ) за рахунками-фактури № СФ-0000146 від 02.08.2021, № СФ-0000166 від 18.08.2021, № СФ-0000167 від 18.08.2021. Однак, вказані ТМЦ за цими рахунками-фактурами не постачались позивачу за зустрічним позовом, отже, вказані кошти є безпідставно набутими, а тому мають бути повернуті ТОВ "Спецмонтаж-ССХ Груп". 
Слід зазначити, що відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Аналіз даної норми дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов`язання, передбачені статтею 1212 ЦК України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов`язаннях.
Наведена правова позиція також викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 924/1338/19.
Водночас, положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Для кондикційних зобов`язань характерним є, зокрема, приріст майна в набувача без достатніх правових підстав, а предметом доказування у цьому випадку є сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Аналогічні висновки зроблені в постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 21.10.2020 у справі № 911/1317/19, від 24.12.2020 у справі № 906/1216/19, від 28.12.2020 у справі № 910/5418/19, від 17.02.2021 у справі № 922/1318/20, від 24.02.2021 у справі № 910/12062/19, від 08.07.2021 у справі № 910/8040/20.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (пункт 4.2.2 постанови Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18).
Для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна в набувача без достатніх правових підстав (пункт 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 № 917/1739/17).
У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (пункт 4.5 постанови Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19).
Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17).
Отже, оскільки між сторонами був укладений договір у спрощений спосіб, тобто наявна правова підстава, до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 1212 Цивільного кодексу України. 

Висновки суду апеляційної інстанції
В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Як зазначено у пункті 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, з огляду на все наведене вище, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку, а рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2025 у справі № 911/3163/24 відповідає нормам процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування чи зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається. А тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Розподіл судових витрат
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 74, 129, 269, 270, 276, 277, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецмонтаж-ССХ ГРУП" на рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2025 у справі № 911/3163/24 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.11.2025 у справі № 910/3163/24 - залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника. 
4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.05.2026. 

Головуючий суддя Ю.А. Шаратов 

Судді О.Л. Бестаченко

І.М. Скрипка