ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

28 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/10668/25	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),
суддів: Дурасової Ю.В., Лукманової О.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року (суддя Конєва С.О.) в адміністративній справі №160/10668/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ: 
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачеві щомісячного грошового забезпечення у зменшеному розмірі за серпень, вересень та жовтень 2024 року;
- зобов`язати нарахувати та виплатити позивачеві щомісячне грошове забезпечення відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, у розмірі, визначеному рішенням МОУ від 16.01.2024 №183/уд, за серпень, вересень та жовтень 2024 року, з урахуванням вже виплачених сум.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 16.05.2024р. він був переведений та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 окремого стрілецького батальйону, у військовому званні – сержант. Позивач зазначив, що відповідно до ст.9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, Порядку №260 до складових його посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (НОПС та премії), розмір його щомісячного грошового забезпечення у серпні – жовтні 2024 року до нарахування складав - 22091,10 грн., а до виплати – 21 759,73 грн. Однак, згідно відомостей з карткового рахунку про отримані ним суми грошового забезпечення, протягом вказаного періоду відповідачем не було нараховано та виплачено належні йому суми місячного грошового забезпечення протиправно. Також позивач вказав і на те, що він перед звільненням з військової служби звертався до відповідача з рапортом щодо виплати належних йому сум, зокрема, грошового забезпечення, проте, відповідач залишив цей рапорт без розгляду та реагування. У додаткових поясненнях від 29.04.2025р. та у відповіді на відзив від 02.05.2025р. представник позивача послався на ті ж самі обставини та підстави, які були наведені і у позові, додатково, представник позивача зазначив, що матеріали службового розслідування, яке проводилося за наказом від 31.07.2024р. у період з 31.07.2024р. до 30.10.2024р., які б доводили вину позивача, відповідачем до справи не надані, тому аргументи про те, що у військової частини були певні підстави для не нарахування та не виплати йому грошового забезпечення за вказаний вище спірний період у повному обсязі вважає безпідставними, оскільки не доведені належними та достатніми доказами.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року у задоволені позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить судове рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга обґрунтована аналогічними доводами, що і адміністративний позов. 
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 був призваний до лав Збройних Сил України за мобілізацією 26.02.2022р. та у період з 16.05.2024р. по 30.12.2024р. проходив військову службу на посаді стрільця 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_2 окремого стрілецького батальйону у військовому званні - сержант, що підтверджується копією паспорта позивача серії НОМЕР_3 виданого Нікопольським МВ УМВС України у Дніпропетровській області від 17.11.1999р., копією військового квитка серії НОМЕР_4 від 27.04.1990р. від 20.05.2015р. та копіями Витягів із наказу від 16.05.2024р. №143, від 30.12.2024р. №374, наявних у справі.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 31.07.2024р. за фактом відмови від виконання бойового наказу командира військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцями за мобілізацією, зокрема, і ОСОБА_1 (позивачем у справі) було призначене службове розслідування за наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 31.07.2024р. №493, про що свідчить копія цього наказу, наявна у справі.
Також цього ж дня, 31.07.2024р. на час проведення службового розслідування за фактом відмови виконати бойовий наказ командира в/ч, позивача було усунуто від виконання службових обов`язків з 31.07.2024р., що підтверджується змістом копії Витягу з наказу від 31.07.2024р. №494, копія якого наявна у справі.
30.10.2024р. згідно наказу з основної діяльності №274 від 21.10.2024р. про підсумки службового розслідування за фактом відмови виконання бойового наказу командира військової частини НОМЕР_1 позивача було повернуто до виконання службових обов`язків з 30.10.2024р. про що свідчить зміст Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №674.
Згідно змісту копії Довідки про нарахування та утримання грошового забезпечення від 25.04.2025р. №1393 позивачеві було нараховано та виплачено грошове забезпечення за серпень 2024р. – 4580,20 грн. (посадовий оклад – 2820,00; оклад за військовим званням – 740,00; надбавка за вислугу років – 890,00; індексація – 130,20), за вересень 2024р. – 4580,20 грн. (посадовий оклад – 2820,00; оклад за військовим званням – 740,00; надбавка за вислугу років – 890,00; індексація – 130,20), за жовтень 2024р. – 5623,18 грн. (посадовий оклад – 2820,00; оклад за військовим званням – 740,00; надбавка за вислугу років – 890,00; НОПС – 186,61; премія – 856,37; індексація – 130,20), про що свідчить копія наведеної довідки, наявної у справі.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати йому щомісячного грошового забезпечення у зменшеному розмірі за серпень, вересень та жовтень 2024 року, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.
Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011-XII визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та врегульовано відносини у цій галузі.
Відповідно до частини 1 статті 1-2 Закону №2011-XII передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга статті 9 Закону № 2011-ХІІ).
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджено наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі – Порядок №260).
Згідно з пунктом 2 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
У відповідності до пункту 1 розділу ХХІХ Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України усунені від виконання службових обов`язків, відсторонені від виконання службових повноважень або відсторонені від посад, виплачується виходячи з розміру посадового окладу за останньою займаною посадою, окладу за військовим званням і надбавки за вислугу років із дня, наступного після усунення від виконання службових обов`язків (відсторонення від виконання службових повноважень або від посади), і до дня повернення до виконання службових обов`язків за посадою.
Так, підставами для виплати військовослужбовцю грошового забезпечення у зменшеному розмірі (посадового окладу за останньою займаною посадою, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років) є факт усунення такого військовослужбовця від виконання службових обов`язків з наступного дня після усунення і до дня повернення до виконання таких службових обов`язків за посадою.
З матеріалів справи слідує, що у спірний період (серпень, вересень та жовтень 2024р.) позивач службових обов`язків за посадою не виконував, оскільки за фактом його відмови від виконання бойового наказу командира військової частини військовослужбовців, у тому числі і позивача було призначене службове розслідування та позивача усунуто від їх виконання з 31.07.2024р., що підтверджено змістом копії Витягу з наказу від 31.07.2024р. №494.
А повернуто позивача до виконання службових обов`язків було 30.10.2024р. згідно інформації, яка міститься у копії Витягу з наказу від 30.10.2024р. №674.
Тобто, із наведених встановлених обставин слідує, що у спірний період – серпень, вересень та жовтень 2024р. мало місце усунення позивача від виконання ним службових обов`язків.
Вказані накази командира в/ч НОМЕР_1 від 31.07.2024р. №493 (про призначення службового розслідування) від 31.07.2024р. №494 (про усунення від виконання службових обов`язків) позивачем у встановленому законодавством порядку не оскаржувались та не скасовані (таких доказів матеріали справи не містять).
Враховуючи, що позивача було усунуто від виконання службових обов`язків з 31.07.2024р. (наказ №494 від 31.07.2024р.) та повернуто до виконання службових обов`язків 30.10.2024р. (наказ від 30.10.2024р. №674), нарахування та виплата відповідачем грошового забезпечення у зменшеному розмірі (посадового окладу за останньою займаною посадою, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років) за серпень, вересень та жовтень 2024р., що підтверджено відомостями, які містяться у Довідці відповідача від 25.04.2025р. №1393, відповідає вищенаведеним вимогам пункту 1 розділу ХХІХ Порядку №260.
Також є безпідставними та необґрунтованими аргументи представника позивача з приводу того, що жодних відмов від виконання ним бойового наказу командира в/ч не висловлював, про вказане службове розслідування він не мав інформації, жодних пояснень, рапортів, відповідей щодо службового розслідування він не надавав та позивачу не відомі причини відкриття та закриття службового розслідування, з огляду на те, що наведені обставини не є ні підставами, ні предметом цього позову, тому цим обставинам призначення, проведення, результатам службового розслідування стосовно позивача правова оцінка у межах предмету спору у цій справі судом не надається.
Окрім того, доводи позивача про перебування його на обстеженні і лікуванні у закладах охорони здоров`я у спірний період з 31.07.2024р. по 27.11.2024р. обставини, викладені у наказі від 31.07.2024р. №494 що були підставами для усунення позивача від виконання службових обов`язків, не спростовують.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування не існує.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, - 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 КАС України. 
Головуючий - суддя Л.А. Божко 

суддя Ю. В. Дурасова 

суддя О.М. Лукманова