Єдиний унікальний номер 205/354/26
Номер провадження2/205/1047/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 квітня 2026 року м. Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі: головуючого судді – Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання – Пєтіної К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання права на безоплатну приватизацію житлового приміщення, 
ВСТАНОВИВ:

12.01.2026 року до Новокодацького районного суду міста Дніпра надійшов вищезазначений позов, у якому ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , просила визнати за неповнолітнім ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його мати ОСОБА_1 , право на безоплатну приватизацію квартири АДРЕСА_1 ; визнати за неповнолітньою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її мати ОСОБА_1 , право на безоплатну приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що позивач є матір`ю неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 . З батьком дітей ОСОБА_4 позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з 05.08.2006 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2016 року шлюб між ними було розірвано. Позивач використала своє право на безоплатну приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_3 . Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2019 року надано дозвіл на участь малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у приватизації квартири АДРЕСА_1 без згоди батька ОСОБА_4 . Позивач як наймач квартири 29.07.2025 року звернулась в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про оформлення передачі у спільну власність дітей квартири за адресою: АДРЕСА_2 . До заяви були надані усі необхідні документи, у тому числі і довідки КП «ДМБТІ» ДМР № 3536 від 04.04.2025 року та № 10637 від 03.10.2025 року про відсутність відомостей щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 і на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/16-3723 від 04.08.2025 року у приватизації кватири було відмовлено у зв`язку з відсутністю відомостей про реєстрацію та документів, щ підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду ОСОБА_2 в період з 11.11.2008 року по 01.02.2012 року і ОСОБА_3 з 14.09.2011 року по 01.02.2012 року. Зазначений лист фактично є відмовою дітям позивача у приватизації квартири. Позивач вважає, що є неповнолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_5 . Позивач з 14.03.2000 року по 29.12.2011 року була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_4 . Після народження діти були також зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 . Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради № 781 від 16.11.2011 року позивачу надана у зв`язку з відселенням із зони будівництва об`єкта «Автомобільна дорога на ділянці від вул. Кайдацький шлях до автомобільної дороги Київ-Луганськ-Ізварине» чотирикімнатна квартира АДРЕСА_6 житловою площею 61,50 кв.м., загальною площею 100,30 кв.м. на родину із п`яти осіб: чоловіка ОСОБА_4 , сина ОСОБА_5 , 2001 р.н., сина ОСОБА_2 , 2008 р.н., і дочку ОСОБА_3 , 2011 р.н. На підставі зазначеного рішення Ленінською районною у місті Дніпропетровську радою 27.12.2011 року позивачу на склад сім`ї із п`яти осіб, був виданий ордер на житлове приміщення № 123 серія Н-11, на підставі якого вона з дітьми і чоловіком вселилась в квартиру АДРЕСА_1 . Позивач з дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01.02.2022 року зареєстровані за вказаною адресою. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2017 року ОСОБА_4 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 і знятий з реєстрації місця проживання за зазначеною адресою. Спірна квартира неприватизована та позивач є основним квартиронаймачем. Діти позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають безумовне право на приватизацію, оскільки зареєстровані і постійно проживають у вказаному житлі.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 13.01.2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
01.04.2026 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому представник просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що в поданому позивачем пакеті документів відсутні відомості про реєстрацію та документи, які підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду ОСОБА_2 з 11.11.2008 року по 01.02.2012 року, ОСОБА_3 – з 14.09.2011 року по 01.02.2012 року. Надаючи відповідь на звернення, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради діяв у межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 21.04.2026 року призначено справу до судового розгляду по суті.
ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Представник відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради письмово просила розглядати справу без застосування засобів фіксації та відмовити в задоволенні позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, дійшов наступних висновків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.08.2006 року по 04.07.2016 року (а.с. 19-21). Від сумісного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 23, 34).
На підставі ордеру на житлове приміщення № 123 серії Н-11 від 27.12.2011 року, виданого на підставі рішення виконкому Ленінської районної у місті ради від 16.12.2011 року № 781, позивачу надано у користування квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , житловою площею 61,5 кв.м., 100,3 кв.м., для проживання родини із п`яти осіб: ОСОБА_1 (квартиронаймач); ОСОБА_4 (чоловік); ОСОБА_5 (син); ОСОБА_2 (син); ОСОБА_3 (дочка) (а.с. 38, 53-54).
Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20.06.2017 року по справі № 205/4120/16-ц ОСОБА_4 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за даною адресою (а.с. 70-72).
Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 26.09.2019 року по справі № 205/6894/19 надано дозвіл на участь малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах яких діє мати – ОСОБА_1 у приватизації квартири АДРЕСА_1 без згоди батька – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 60-63).
29.07.2025 року позивач звернулась в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про оформлення передачі у спільну власність її дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 64).
Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/16-3723 від 04.08.2025 року у приватизації кватири було відмовлено у зв`язку з відсутністю відомостей про реєстрацію та документів, що підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду ОСОБА_2 в період з 11.11.2008 року по 01.02.2012 року і ОСОБА_3 з 14.09.2011 року по 01.02.2012 року (а.с. 65).
У квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_6 (наймач); ОСОБА_2 (син), зареєстрований 01.02.2012 року; ОСОБА_3 (донька), зареєстрована 01.02.2012 року (а.с. 69).
Наведені у відзиві на позовну заяву посилання на те, що лист Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради не є рішенням органу приватизації, суд оцінює критично та до уваги не приймає, оскільки, як вбачається з листа Департаменту № 3/16-3723 від 04.08.2025 року, відповідач повідомив позивача про те, що у пакеті документів відсутні відомості про реєстрацію та документи, що підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду ОСОБА_2 з 11.11.2008 року по 01.02.2012 року, ОСОБА_3 – з 14.09.2011 року по 01.02.2012 року, чим фактично відмовив у приватизації квартири.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За правилами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
У частині третій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18).
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63).
Тож, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.
Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Встановлено, що згідно з відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 04.04.2025 року № 3536 вбачається, що станом на 31.12.2012 року відомості щодо реєстрації права власності за адресами: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_7 ; АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відсутні (а.с. 49). Житловий будинок літ. Б-10 (секції 1, 2) по АДРЕСА_5 , в який увійшла квартира АДРЕСА_6 зареєстрований балансовою належністю за КЖЕП № 22 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.01.2012 року р. № 13, про що зроблений запис в обліковій книзі № 49ЖЮ за реєстровим № 5030-136 (відповідь КП «ДМБТІ» ДМР від 03.10.2025 року № 10637, а.с. 50).
Водночас, матеріалами підтверджено, що неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вселились до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані і постійно проживають в ній.
Крім того, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.11.2025 року відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні (а.с. 51-52).
Іншого житла неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають, що свідчить про те, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.
Згідно положень частини 10 статті 8 у прив`язці до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Оскільки в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація щодо наявності на праві власності будь-якого нерухомого майна у неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як на цей час так і в минулому, відповідно можна зробити висновок, що ці особи не приймали раніше участі у приватизації та житлові чеки для цієї цілі не використовували.
Тож органом самоуправління не було створено належного механізму обліку осіб, які брали участь у приватизації раніше і використовували житлові чеки, що неправомірно покладає на громадянина тягар доводити органу приватизації питання використання чи невикористання житлових чеків.
Отже, суд вважає, що ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконали вимогу пункту 18 Положення № 396 щодо надання всіх необхідних документів для проведення приватизації спірної квартири.
Відповідно до частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
У постанові Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 591/6623/16-ц (провадження № 61-21628св18) зазначено, що згідно частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС.
Тож за наведених умов, дії Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради порушують конституційне право неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на приватизацію житла у встановленому законом порядку.
Відповідно до статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.
Установивши, що орган приватизації зволікає з прийняттям рішення щодо права неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на приватизацію житлового приміщення – квартири за адресою: АДРЕСА_2 , суд дійшов висновку, що позов є законним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
На підставі викладеного та керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 15-16, 345 ЦК України, ст. 9 ЖК України, ст. ст. 3, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 4, 12-13, 81, 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, 

УХВАЛИВ:

 
Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ: 38114671, місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Воскресенська, 16) про визнання права на безоплатну приватизацію житлового приміщення – задовольнити.
Визнати за неповнолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право на безоплатну приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за неповнолітнім ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право на безоплатну приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право на безоплатну приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Басова