ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

30 червня 2026 року	Справа № 160/15032/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Калугіної Н.Є.,
при секретарі судового засідання - Байрак П.І.,
за участю:
представника відповідача - Вірченка Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін справу №160/15032/26 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування постанови,-
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому після його уточнення, просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича від 08 січня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № 72336323 щодо примусового виконання виконавчого листа №160/12159/20, виданого 05 листопада 2021 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом, про зобов`язання Апеляційного суду Дніпропетровської області провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину у розмірі 441712, 81 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що державним виконавцем протиправно закінчено виконавче провадження з виконання рішення суду у справі №160/12159/20 щодо зобов`язання Апеляційного суду Дніпропетровської області провести нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, оскільки державним виконавцем передчасно закінчено виконавче провадження №72336323, оскільки не вчинено, всі передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи щодо виконання рішення суду.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалою від 05.06.2026 відкрив спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) учасників справи, призначив справу до розгляду у судовому засіданні на 30.06.2026 року. Встановив відповідачу строк на подання відзиву. Залучив до участі в адміністративній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Апеляційний суд Дніпропетровської області, код ЄДРПОУ 02891291 та зобов`язав ОСОБА_1 протягом двох днів з дня отримання цієї ухвали направити на адресу Апеляційного суду Дніпропетровської області (код ЄДРПОУ 02891291) примірник позовної заяви з додатками та надати до суду докази його направлення. Продовжив строк розгляду справи на 20 днів.
Витребував від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України засвідчені належним чином копії матеріалів виконавчого провадження № 72336323, включаючи копію постанови від 08.01.2024, а також доказів ознайомлення ОСОБА_1 з постановою від 08.01.2024. 
Від відповідача надійшов відзив та витребувані судом матеріали виконавчого провадження. 
Згідно наданого відповідачем відзиву, орган ДВС заперечує проти задоволення позову, просить відмовити у його задоволенні, зазначив, що всі необхідні заходи щодо виконання судового рішення у справі №160/12159/20 під час виконавчого провадження №72336323 виконані. З огляду на те, що рішення суду не може бути виконано без участі боржника та державним виконавцем вжито всіх заходів передбачених статями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону.
Від третьої особи надійшли пояснення, згідно змісту яких, Апеляційний суд Дніпропетровської області заперечує щодо задоволення позовних вимог, зазначає, що Апеляційний суд Дніпропетровської області неодноразово звертався до ДСА України щодо виділення додаткових бюджетних асигнувань, на які надаються ідентичні відповіді про те, що Апеляційний суд Дніпропетровської області має фінансуватися за рахунок Дніпровського апеляційного суду. Третя особа також вказала, що підстав для залучення Апеляційного суду Дніпропетровської області до справи в якості третьої особи немає, вважає, що в якості третіх осіб у справі № 160/15032/26 мають бути залученими ДСА України та Дніпровський апеляційний суд.
В судовому засіданні 30.06.2026 представник відповідача підтримав доводи відзиву на позов, просив суд відмовити у його задоволенні. В судове засідання 30.06.2026 ні позивач, ні його представник не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що неявка позивача (його представника) не перешкоджає розгляду справи, судом справа розглянута за його відсутності.
В судовому засіданні 30.06.2026 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. 
Згідно положень ч. 1 статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).
Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд встановив наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 у справі №160/12159/20 позов ОСОБА_1 до Апеляційного суду Дніпропетровської області, Державної судової адміністрації, третя особа – Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено повністю, визнано протиправними дії Апеляційного суду Дніпропетровської області щодо нарахування та виплати судді ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосуванням обмеження в сумі 441 712,81 грн, зобов`язано Апеляційний суд Дніпропетровської області здійснити перерахунок суддівської винагороди, виплаченої судді ОСОБА_1 , за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчислявши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину у розмірі 441 712, 81 грн.
Рішення суду набрало законної сили 06.10.2021 та позивачу видано виконавчий лист.
25.07.2023 державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. на підставі виконавчого листа № 160/12159/20 виданим 05.11.2021 Дніпропетровським окружним адміністративним судом відкрив виконавче провадження № 72336323. 
Апеляційний суд Дніпропетровської області листом від 08.08.2023 № 04.2/14/23 повідомив державного виконавця, що виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду в повному обсязі є об`єктивно неможливим через визначений у рішенні спосіб виконання, оскільки безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Державною казначейською службою України. Виконання судових рішень, ухвалених на користь суддів, здійснюються за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень на користь судів і працівників апаратів судів».
Постановою державного виконавця від 23.11.2023 за невиконання рішення суду без поважних причин на боржника - Апеляційний суд Дніпропетровської області, накладено штраф у розмірі 5100,00 грн. 
Постановою державного виконавця від 12.12.2023 за невиконання рішення суду без поважних причин на боржника - Апеляційний суд Дніпропетровської області, накладено штраф у розмірі 10200,00 грн. 
04.01.2023 державним виконавцем на адресу територіального управління ДБР направлено подання №72336422/6-20.1 про вчинення кримінальне правопорушення, згідно якого державний виконавець просив орган досудового розслідування відкрити кримінальне провадження за фактом умисного невиконання посадовими/службовими особами Апеляційного суду Дніпропетровської області вимог виконавчого листа № 160/12159/20 виданого 05.11.2021 Дніпропетровським окружним адміністративним судом про зобов`язання Апеляційний суд Дніпропетровської області здійснити перерахунок суддівської винагороди, виплаченої судді ОСОБА_1 , за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчислявши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину у розмірі 441 712, 81 грн. 
Про результати прийнятого рішення державний виконавець просив повідомити відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в строки, передбачені КПК України.
Постановою державного виконавця від 08.01.2024 закінчено виконавче провадження №72336422 на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Позивач вважає, що постанова про закінчення виконавчого провадження є неправомірною та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 129-1 Конституції України Конституції суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України встановлено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Згідно з ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі – Закон №1404-VІІІ).
Відповідно до ст. 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
У відповідності до ч. 1 ст. 13 Закону № 1404 під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до ст. 19 Закону №1404-VІІІ, державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа.
Згідно зі ст. 25 Закону № 1404 державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.
Загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії, та відповідальність за невиконання вказаної категорії рішення, передбачені ст.ст. 63, 75 Закону №1404. Даною нормою Закону встановлено, що державний виконавець у разі невиконання боржником без поважних причин вимог щодо виконання рішення суду у визначений державним виконавцем строк, накладає на боржника штрафні санкції відповідно до ст.75 вказаного закону.
Частиною 3 ст. 63 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною 2 цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Суд вважає помилкове посилання державного виконавця на ст. 63 Закону №1404-VIII, оскільки вона регламентує виконання рішень немайнового характеру. 
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).
Суд зауважує, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа «Сук проти України»).
Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист.
У постанові від 07.10.2020 у справі № 461/6978/19 Верховний Суд зазначив, що закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404 можливо лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме:
- накладення на боржника штрафу та перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);
- накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);
- звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, після чого закінчує виконавче провадження.
Водночас Верховний Суд у згаданій вище постанові звернув увагу на те, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.
У постановах від 18.06.2019 у справі № 826/14580/16 (пункти 40-43) та від 13.12.2022 у справі №340/5200/21 (пункти 57-60) Верховний Суд підтримав правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу та звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа. За цією позицією накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання. Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду. Отже, розглядаючи позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що Законом України "Про виконавче провадження" на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 02.11.2023 у справі № 580/4398/22 та від 04.01.2024 у справі № 520/10601/20. Зокрема в даних постановах Верховний суд звертає увагу, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.
Також у постанові від 13.12.2022 у справі № 340/5200/21 Верховний Суд звернув увагу, що «закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404 можливе у разі настання випадку, визначеного ч. 3 ст. 63 Закону № 1404, яка, у свою чергу, регламентує порядок виконання рішень немайнового характеру. У справі, що розглядається, судове рішення, яке примусово виконується, містить зобов`язання здійснити особі перерахунок та виплату пенсії, що виключає його приналежність до рішень немайнового характеру».
Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Положення ч. 1-3 ст. 63 Закону №1404-VIII вимагають від виконавця вчинення декількох дій, серед яких перевірка виконання рішення та надання вимоги боржнику про виконання рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 3 ст. 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Згідно з ч. 4 ст. 18 Закону №1404-VIII вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження на час закінчення виконавчого провадження відсутні докази виконання судового рішення, рішення суду досі залишається невиконаним, відомості про сплату штрафів та звернення їх стягнення до примусового виконання відсутні, тобто усі заходи до спонукання виконання судового рішення не вжито.
З матеріалів справи не встановлено, чи взагалі мала місце така перевірка, чи направлялись вимоги про надання інформації про хід виконання виконавчого провадження, чи вчинялись державним виконавцем інші дії, спрямовані на виконання рішення суду, окрім накладення штрафу та направлення повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.
Як зазначається у оскаржуваній постанові, державним виконавцем надіслано ТУ ДБР повідомлення про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 382 КК України. Відповідь на таке повідомлення в матеріалах справи також відсутня та не надходила до відповідача.
Отже, такі дії державного виконавця свідчать про формальний підхід до реального виконання судового рішення, а вжиті ним заходи (накладення штрафів та повідомлення) є заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа, а тому накладення штрафів та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду.
До того ж, у відзиві державний виконавець посилається на те, що 16.08.2023 він звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з заявою про зміну способу порядку виконання виконавчого листа № 160/12159/20 від 05.11.2021.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази звернення державного виконавця із цією заявою до суду, та, відповідно. відсутні докази судового розгляду цієї заяви. Про відсутність доказів звернення державного виконавця з цією заявою також свідчать відомості Єдиного державного реєстру судових рішень та лист Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.12.2023 №03/92176/23, згідно якого, до Дніпропетровського окружного адміністративного суду заява від державного виконавця про зміну способу та порядку виконання рішення по справам №160/12159/20 не надходила.
За встановлених обставин та наведеного правового регулювання суд доходить висновку про протиправністю постанови про закінчення виконавчого провадження як такої, що винесена передчасно, за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.
Зазначена правова позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду щодо застосування положень п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VIII викладеним при розгляді аналогічних справ у постановах від 27.03.2019 у справі №750/9782/16-а, від 07.08.2019 у справі №378/1033/17, від 04.09.2019 у справі №286/1810/17, від 07.10.2020 у справі № 461/6978/19, від 25.11.2020 у справі №554/10283/18, від 13.12.2021 у справі №520/6495/2020, від 08.12.2022 у справі №457/359/21, від 13.12.2022 у справі №340/5200/21.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону № 1404, у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
З урахуванням зазначеного позовні вимоги знайшли своє підтвердження у зв`язку із чим підлягають задоволенню.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про задоволення позову.
Щодо доводів третьої особи стосовно відсутності підстав для залучення Апеляційного суду Дніпропетровської області до справи у цій справі в якості третьої особи, та необхідності залучення у цій справі в якості третіх осіб - ДСА України та Дніпровський апеляційний суд, суд зазначає, що зобов`язальна частина рішення у справі №160/12159/20 не містить вимог щодо виконання цього рішення з боку ДСА України та Дніпровського апеляційного суду, ці особи не є сторонами виконавчого провадження, тому суд не вбачає підстав для залучення до участі у цій справі ДСА України та Дніпровського апеляційного суду.
Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Підсумовуючи викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх часткового задоволення.
Розподіл судового збору здійснити у відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. 2, 5, 14, 241-246, 255, 287, 297 КАС України суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 08 січня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № 72336323.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 287, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено 06.07.2026.

Суддя Н.Є. Калугіна