Справа № 521/11105/23 
Пр-ня по справі № 1кп/590/26
В И Р О К
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
ВСТУПНА ЧАСТИНА
м. Одеса, Україна
18 травня 2026 року 

Хаджибейський районний суд міста Одеси засідаючи у складі: 
Головуючого судді – ОСОБА_1 
із секретарем судового засідання – ОСОБА_2 на стадії судового розгляду розглянувши угоду про примирення у кримінальному провадженні № 12022162470001071 від 14.09.2022 року, у відношенні:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась у м. Ялті АР Крим, громадянка України, що має середню – спеціальну освіту (програмування), не працює, незаміжня, яка зареєстрована в АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 , раніше не судима, обвинувачена у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК.

Сторони кримінального провадження, які приймали участь на стадії судового провадження, -
з боку обвинувачення: прокурор ОСОБА_4 
з боку захисту: обвинувачена ОСОБА_3 , захисники – адвокати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 
інші учасники судового провадження: потерпілий ОСОБА_7 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

1.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
1.1.Водій ОСОБА_3 13 вересня 2022 року приблизно о 22 годині 20 хвилин, у темний час доби, керуючи у стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем марки «Chevrolet Malibu», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по сухому асфальтному дорожньому покриттю, в крайній лівій смузі руху проїжджої частини вулиці Академіка Філатова, на якій організований дорожній рух у двох напрямках, по дві смуги для руху у кожному напрямку, які розподілені дорожньою розміткою 1.3 (подвійна суцільна лінія), з наявним міським електроосвітленням, у напрямку від вулиці Івана та Юрія Лип до вул. Космонавтів, в м. Одесі, в порушення вимог п. п. 2.3 «б», 2.9. «а», 13.1, 13.3 «Правил дорожнього руху» затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306, за кермом транспортного засобу уважною не була, за дорожньою обстановкою не стежила та діючи необережно, проявивши злочинну недбалість, навпроти будинку № 37, по вул. Ак. Філатова, маючи реальну і об`єктивну можливість завчасно виявити попереду свого автомобіля перешкоду – пішохода ОСОБА_7 , який стояв нерухомо і розташовувався на проїзній частині на дорожній розмітці 1.3, не дотримавшись безпечного інтервалу до нього, продовжила рух, внаслідок чого скоїла наїзд передньої частиною лівого борту кузову керованого автомобіля «Chevrolet Malibu» на пішохода ОСОБА_7 . 
1.2.Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритий внутрішньо-суглобовий перелом зовнішнього виростку лівої гомілки зі зміщенням уламків, садна лівої поперекової області та лівої гомілки, які складають єдиний морфологічний комплекс тілесних ушкоджень, і за критерієм тривалого розладу здоров`я строком понад 21 день згідно п.п. 2.2.2 та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. 
1.3.Крім того, в результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «BMW 535D», реєстраційний номер (болгарської реєстрації) НОМЕР_2 ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому лівої стегнової кістки, які відповідно до п. 2.2.2 та п. 4.6 «правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року відносять до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. 
1.4.Вказаними злочинними діями ОСОБА_3 порушила п. п. 2.3 «б», 2.9. «а», 13.1, 13.3 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306, якими встановлено:
п. 2.3 «б» «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
п. 2.9 «а» «Водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;
п. 13.1 «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу»; 
п. 13.3 «Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху».  
1.5.Суд кваліфікує дії обвинуваченої ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 286-1 КК, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

2.Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
2.1.Обвинувачена ОСОБА_3 свою вину в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні визнала повністю.
2.2.Враховуючи повне визнання обвинуваченою ОСОБА_3 своєї вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні, 20.03.2025 року між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченою ОСОБА_3 , за участі її захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на стадії судового розгляду укладена угода про примирення. Відповідно до умов угоди, ОСОБА_3 зобов`язувалась: беззастережно визнати свою вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення. Окрім того, ОСОБА_3 повністю відшкодувала завдану потерпілому матеріальну і моральну шкоду. Так, нею особисто потерпілому відшкодовано весь процес лікування та проведення операції. На лікування витрачено суму у розмірі 4000 доларів США. Відшкодування моральної шкоди потерплому склала 5 000 доларів США. Тобто загальна сума відшкодування склала 9 000 доларів США (в еквіваленті гривнею України). 
2.3.Відповідно сторони угоди, домовились про призначення ОСОБА_3 міри покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК із застосуванням положень ст. 69 КК /призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом/ і перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання не зазначеного в санкції статті, а саме у вигляді штрафу в розмірі 2942 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 50 014 гривень, з призначенням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. 
2.4.Під час судового засідання обвинувачена ОСОБА_3 підтвердила, що дійсно укладала угоду з потерпілим про примирення. Потерпілий аналогічно підтвердив, своє право на укладання угоди та підписання відповідної угоди. В судовому засіданні, обвинувачена та потерпілий просили угоду затвердити. 
2.5.Судом також встановлено, що обвинувачена повністю розуміє, що має право на справедливий судовий розгляд, під час якого сторона обвинувачення зобов`язана довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується, та вона має відповідні права передбачені п. 1 ч. 5 ст. 474 КПК.
2.6.Обвинуваченій ОСОБА_3 також роз`яснені: наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК; характер обвинувачення; узгоджений вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до неї у разі затвердження угоди судом. 
2.7.Потерпілому ОСОБА_7 судом також роз`яснений зміст обвинувачення, зміст угоди та обмеження у праві на оскарження і позбавлення права вимагати в подальшому притягнення особи до кримінальної відповідальності за відповідне кримінальне правопорушення і змінювати розмір вимог про відшкодування шкоди. 
2.8.Суд під час судового засідання переконався, що укладення угоди сторонами /обвинуваченою та потерпілим/ є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. 
2.9.Обвинувачена під час судового розгляду повністю визнала свою вину у інкримінованому їй правопорушенні. Обвинувачена та потерпілий в судовому засіданні підтримали укладену угоду та просять суд її затвердити. Прокурор заперечувала проти затвердження угоди посилаючись на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 11.12.2015 року № 13. Оцінку вказаним доводам прокурора, суд наддасть нижче у вироку.
2.10.Даючи оцінку умовам угоди, а також аналізуючи її на відповідність вимогам КПК, суд зважає на наступне.
2.11.Так, кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК відноситься до категорії нетяжких злочинів. Умови угоди, на думку суду, є адекватними порушеному праву і не суперечать вимогам КПК. При цьому суд враховує правову позицію прокуратури, яка спираючись на Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 11.12.2015 року № 13 вважає, що у такій категорії справ /ст. 286-1 КК/ угоди про примирення не допускаються. Серед іншого, вони відкривають дискусію у сфері складу даного кримінального правопорушення, а саме в його об`єктивній стороні, яка характеризується двооб?єктним складом: основним безпосереднім об`єктом даного кримінального правопорушення є безпека руху й експлуатації транспорту, і лише додатковим обов`язковим об`єктом виступає життя і здоров`я особи.
2.12.Численні законодавчі обмеження, наприклад у ст. ст. 45-48, 75 КК щодо прямої заборони на звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку з дійовим каяттям, примиренням винного з потерпілим, з передачею особи на поруки, у зв`язку із зміною обстановки, а також звільненням від відбування покарання з випробуванням, на думку прокуратури наглядно підтверджують неможливість укладання такого виду угод саме у даному виді кримінальних правопорушень. Сторона обвинувачення вважає, що у цій категорії справ переважає публічний (суспільний) інтерес. 
2.13.Натомість, не треба багато логічних аргументів щоб зрозуміти, відповідь на питання: а хто формує публічний (суспільний) інтерес? Як дізнатись, що саме буде корисним та безпечним для суспільства у даній конкретній справі? 
2.14.Ми можемо вкладати у свої міркування багато софізмів, але зміст залишиться тим самим. Кожний конкретний випадок життя, кожна конкретна людина, яка потрапила в орбіту кримінального процесу – є унікальними і індивідуальними за своїм змістом. Відповідно неможливо сформувати єдине рішення (єдине правило) для вирішення всіх схожих подій, оскільки у такому випадку неминучі помилки, які призведуть до руйнації конкретної долі людини, а за нею і того самого суспільства про яке ми так турбуємось. 
2.15.Суспільний інтерес – це вимірювальне поняття, яке може охоплювати безліч цінностей і потреб. Інтерес, який на думку прокуратури полягає у необхідності якомога більше осіб покарати найсуворішим видом покарання, насправді є інтересом прокуратури, а не суспільства. У цьому контексті буде корисним зрозуміти, що юридичне поле постає як простір боротьби за монополію на тлумачення закону, що є одним із способів присвоєння символічної влади, що потенційно міститься в ньому. Ця боротьба ведеться між суб`єктами, які мають професійну компетентність, що полягає в суспільно визнаній здатності інтерпретувати тексти законів, що закріплюють легітимне бачення соціального світу. 
2.16.Однак у будь-якому разі останнє слово за судом. «Ми діємо на основі Конституції, але Конституція – це те, що про неї говорить суддя», - щонайменше так казав один з членів Верховного Суду США Чарльз Еванс Г?юз. 
2.17.Історичні поді в Україні показують, що жорстокість у внутрішній політиці по відношенню до власних громадян, закінчується соціальними вибухами. Тому не можна погодитись у даному випадку з тією думкою, що суспільство вимагає безальтернативне жорстоке покарання кожному незалежно від його особистості та конкретних фактичних обставин. Кожне провадження – це перш за все конкретна людина, зі своїми чеснотами і пороками, зі своїми перевагами і слабкостями. Відповідно, справедливим буде оцінити її особистість та її дії не як ізольований факт порушення закону, а як людину, яка не діяла в порожньому просторі, з урахуванням умов, в які вона була поставлена, обстановки і середовищі в якому було вчинено неправомірні дії. 
2.18.Суд вважає, що ч. 3 ст. 469 КПК встановлюючи обмеження у видах правопорушень, у яких можливо укладати угоди про примирення, ніяким чином не обмежує таке застосування софізмами у вигляді двооб?єктного складу кримінального правопорушення або тенденцією законодавчих обмежень, або тим більше думками деяких суддів колишнього Вищого спеціалізованого суду України. Певна гетерогенність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК, не змінює її цілісної структури. Навпаки, синтез ступеня придатності норми можливо визначити саме через агрегацію всіх її елементів. 
2.19.Закон чітко визначає можливість і право сторін укладати угоди про примирення у випадку досягнення відповідної згоди. На зміст угоди можуть впливати тільки волевиявлення сторін – потерпілого та підозрюваного (обвинуваченого). Тільки їх переконаннями, домовленостями та намірами і бажаннями можливо обмежити зміст угоди. І вважати, що прокурор або суд мають необмежену владу на втручання у законний процес укладання угоди про примирення – є помилковим. 
2.20.Саме таку точку зору має Верховний Суд, який 10 квітня 2025 року ухвалив Постанову у справі № 756/2340/23, провадження № 51-4436км24 не погодившись з прокурором, в частині оцінки обставин укладення угоди як такі, що не відповідають інтересам суспільства. Верховний Суд навпаки стверджувально зазначив, що у вказаній справі у повній мірі забезпечено баланс інтересів сторін угоди і така угода жодним чином не суперечить інтересам суспільства. Відповідно суд касаційної інстанції погодився з тим висновком судів першої і апеляційної інстанції, що застосування положень ст. 69 КК було адекватним порушеному праву і особистості обвинуваченого. 
2.21.Переконаний, що суд вправі втручатись у процес належного укладання угоди, коли побачить справді кричущі випадки невідповідності між особистістю суб`єкта правопорушення, фактичними обставинами правопорушення і наслідками. У такому випадку буде справедливим вказати сторонам, що вони помиляються у власних переконаннях і затвердження угоди у такому випадку було б не тільки таким, що не відповідає інтересам суспільства, але й перш за все підривало сам зміст Правовладдя. Коли саме правосуддя може допустити дисбаланс між злочином та справедливою сатисфакцією. 
2.22.Однак, ми маємо діяти у таких випадках з обережністю, враховуючи не тільки особисті емоції та досвід, але й справжні відчуття сторін, які пройшли власний шлях домовляючись про певні відшкодування чи можливо гарантії на майбутнє. Захищати ефемерні і ілюзорні права суспільства у такому випадку, у конкретному провадженні, де у необережній формі вини порушення зазнала конкретна людина і яка щиро примирилась з обвинуваченим, є ніщо інше ніж підміна законності і Правовладдя, власними суб`єктивними переконаннями. 
2.23.Повертаючись до обставин конкретної угоди, суд зазначає, що обвинувачена домовляючись з потерпілим ОСОБА_7 відшкодувала останньому матеріальну шкоду у сумі 4000 доларів США. Це сплата за лікування в лікарні, медикаменти та надання медичних послуг, в тому числі проведеної операції. Окрім цього, нею було сплачена моральна шкода потерпілому у сумі 5000 доларів США. ОСОБА_3 повністю визнала свою вину і розкаялась у вчиненому. Пояснила, що справді в той день вжила невелику кількість алкоголю, однак їй потрібно було проїхати всього кілька сотень метрів від кафе до будинку, де вона проживала, щоб не залишати автомобіль на людній вулиці. Вона визнає що помилилась в оцінці ситуації, порушила закон та спричинила шкоду іншій людині. Однак, з самого початку подій намагалась згладити свою вину перед потерпілим. 
2.24.Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_7 описавши всі події ДТП показав, що жодних претензій до обвинуваченої не має. Шкода йому відшкодована повністю. Він оцінює вказані події, як помилку обвинуваченої і не має людської неприязні до останньої. 
2.25.Окремо, слід зазначити, що ОСОБА_7 , після отриманої травми і реабілітації не має жодних вад у рухах, патологічних обмежень або скутість у кінцівках. Відповідно за об`єктивними даними, можливо побачити, що потерпілий отримав належне і достойне медичне лікування та був не обмежений у засобах реабілітації. 
2.26.Як зазначено вище, суд переконався, що жодного примусу під час укладання угоди не було і за відповідями можливо зрозуміти, що ОСОБА_7 діяв абсолютно добровільно. 
2.27.Сама обвинувачена є молодою жінкою у віці 33 років. Незаміжня. Працює неофіційно програмістом. Раніше не судима і відомостей про притягнення її до адміністративної відповідальності прокурором не надано.
2.28.Відповідно при зазначених вихідних даних, вважати, що домовленості сторін /потерпілого та обвинуваченої/ є помилковими або суперечать інтересам суспільства, на думку суду, не буде відповідати змісту даного провадження, тим обставинам, що встановлені судом, особистості обвинуваченої та загальній справедливості результату, який очікують сторони та суспільство від здійснення правосуддя. Окремо, нижче у вироку, суд приділить увагу мотивації в частині призначеного покарання.
2.29.Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що потерпілим та обвинуваченою дотримані вимоги ст. ст. 469, 471 КПК щодо підстав /та обставин/ для ініціювання та укладення угоди про примирення. Зміст угоди повністю відповідає вимогам ст. 471 КПК. Будь яких перешкод для укладення угоди, судом не встановлено.
2.30.Суд не досліджує докази по кримінальному провадженню, оскільки вирок ухвалюється в особливому порядку, передбаченому Главою 35 КПК /кримінальне провадження на підставі угод/.

3.Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
3.1.Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої є: вчинення правопорушення вперше, щире каяття, добровільне відшкодування потерпілому завданої матеріальної та моральної шкоди.
3.2.Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої судом під час судового розгляду не встановлено.

4.Мотиви призначення покарання. 
4.1.Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_3 і встановлюючи ступінь її вини у вказаному злочині, суд дає оцінку не окремому вчинку обвинуваченої, а і її особистості, наскільки вона проявилася у злочинних діях, наскільки вона має нахили до скоєння правопорушень. Окрім того, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, характер, мотиви та обставини вчиненого злочину, а також обставини що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
4.2.Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 знаходиться у віці 33 років. Народилась та виросла в м. Ялта АР. Крим. Незаміжня. Дітей не має. Має середню-спеціальну освіту (програміст). Працює програмістом. Вважається особою не судимою. Раніше судимих в сім`ї не має.
4.3.У 2014 році у зв`язку із захопленням Росією – АР Крим, виїхала до м. Одеси де і проживає постійно. Доміцилій обвинуваченої є АДРЕСА_2 . Проживає спільно з матір`ю ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є на утримані обвинуваченої ОСОБА_3 . 
4.4.Суд вважає, що вказане правопорушення, є наслідком безвідповідальності, відсутності культури керування транспортним засобом, вихованості у виконанні моральних чеснот та небажання зрозуміти, що закон встановлюючи загальнообов`язкові правила поведінки намагається убезпечити всіх і кожного від шкідливих та навіть фатальних дій, що можуть бути наслідками самопевних вчинків. У даному випадку наслідки хоча і були шкідливим та такими, що завдали шкоду здоров`ю потерпілому, натомість могли мати ще більш небезпечний результат протиправних дій. 
4.5.Відповідно, суд враховує зміст правопорушення та його вислід для громади і суспільства в цілому. Однак поряд з цим, суд не може оминути особистість обвинуваченої, її розумні домовленості з потерпілим та не критичні наслідки для жертви правопорушення.
4.6.Таким чином, приймаючи рішення щодо покарання, з урахуванням характеристики обвинуваченої, суд вважає, що немає підстав виходити за межі узгодженого сторонами покарання. У даному випадку, потерпілий переконливо довів, що примирився з обвинуваченою і не бажає їй суворого покарання. 
4.7.В аналогічних справах, суд неодноразово проводив думку, що кожна людина у житті помиляється. І не існує людей, яких оминула б доленосна похибка. І виключно помилки, як відомо, несуть у суті своїй науку про те, як не помилятися. Єдина справжня помилка — не виправляти своїх минулих помилок. Недаремно, відомий австрійський вчений криміналіст ОСОБА_9 казав: «Ні від кого не можна вимагати, щоб він не робив помилок, але можна вимагати щоб кожен, хто зробив помилку, негайно в ній зізнавався і її виправляв ...»1.
4.8. Іноді помилки можуть призводити в тому числі до суспільно небезпечних наслідків. Однак, у кожному такому випадку, потрібно занадто самокритично оцінити свої дії. Відсутність такої критичної самооцінки, дуже часто призводить до створення нових подій у житті, які так само або навіть ще більше призводять до порушення певних встановлених у суспільстві правил. 
4.9.Таким чином, визначаючи вид та розмір покарання обвинуваченій ОСОБА_3 , суд вважає, що у даному випадку остання заслуговує на милосердне ставлення до неї, оскільки фактичні обставини правопорушення та характеристика особистості надає можливість для пом`якшення покарання. Суд погоджується з думкою сторін щодо виду та міри покарання. З урахуванням декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення до ОСОБА_3 можливо застосувати положення ст. 69 КК при призначенні покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК. Суд вважає, що покарання повинно бути як карою, так і засобом для стримування у майбутньому самої обвинуваченої та інших громадян від ітераційних дій. При цьому покарання не повинно бути помстою до обвинуваченої, враховуючи її антисоціальну поведінку. Ступінь призначеного покарання повинен бути настільки суворим, щоб забезпечувати всі викладені ризики. Суд, враховуючи обставини вчиненого правопорушення, та особистість обвинуваченої, яка є жінкою у досить молодому віці, призначає покарання обвинуваченій із застосуванням ст. 69 КК і переходить до іншого, більш м`якого виду основного покарання не зазначеного в санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України, а саме у вигляді штрафу. Сума штрафу визначається судом, відповідно до вимог угоди, в розмірі 2942 (дві тисячі дев`ятсот сорок два) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 50 014 (п`ятдесят тисяч чотирнадцять) гривень. 
4.10.Одночасно, суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_3 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. Такий додатковий стримуючий засіб буде гарантією для суспільного інтересу в розрізі забезпечення безпеки на дорозі, а також справжнім покаранням для обвинуваченої, оскільки розумно обмежить права останньої у керуванні транспортними засобами. 
4.11.Призначення вказаного покарання, буде відповідати загальним засадам кримінального провадження, тяжкості скоєного, обставинам правопорушення, особі обвинуваченої, а також не тільки меті покарання передбаченого ст. 50 КК, а й меті правосуддя, невід`ємною частиною якого є справедливість та верховенство права. 
4.12.Підстав для відмови в угоді та призначення більш суворого покарання, суд не находить.

5.Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
5.1.Враховуючи вид покарання, запобіжний захід обвинуваченій до набрання вироком законної сили суд вважає за необхідне не обирати.
5.2.Процесуальні витрати по кримінальному провадженню, які пов`язанні з залученням експертів, відповідно до ст. ст. 118, 122, 126 КПК України, належить покласти на обвинувачену.
5.3.Ухвалюючи вирок, суд керується ст. ст. 370, 373, 374 КПК.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

1.1.Затвердити угоду від 30.04.2026 року про примирення укладену між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченою ОСОБА_3 .
1.2.Визнати ОСОБА_3 , винною у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК та призначити їй узгоджене сторонами покарання, із застосуванням ст. 69 КК, у вигляді штрафу у розмірі 2942 (дві тисячі дев`ятсот сорок два) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 50 014 (п`ятдесят тисяч чотирнадцять) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
1.3.До набрання вироком суду законної сили будь-який запобіжний захід обвинуваченій не обирати.
1.4.Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у загальній сумі 4 719 (чотири тисячі сімсот дев`ятнадцять) гривень 25 копійок.
1.5.Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК, якщо таку скаргу не було подано.
1.6. Вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним, обвинуваченим може бути оскаржений в апеляційному порядку: 1)обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами п`ятою – сьомою статті 474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди; 2)потерпілим, його представником, законним представником, виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; нероз`яснення йому наслідків укладення угоди; невиконання судом вимог, встановлених частинами шостою чи сьомою статті 474 КПК України; 3)прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з частиною третьою статті 469 КПК України угода не може бути укладена.
1.7.Апеляційна скарга на вирок суду, може бути подана, через суд який ухвалив судове рішення, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
1.8.Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченій та прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
1.9.Судом також роз`яснено обвинуваченій наслідки невиконання угоди передбачені ст. 476 КПК.

С У Д Д Я:  

ОСОБА_10 (австрійський юрист, основоположник криміналістики), «Керівництво для судових слідчих як система криміналістики» 1908 р. Ч. 1 на 487 стр., Нове видавництво М. 2002 р., С. 24.

1 Ганс Гросс (австрійський юрист, основоположник криміналістики), «Керівництво для судових слідчих як система криміналістики» 1908 р. Ч. 1 на 487 стр., Нове видавництво М. 2002 р., С. 24.