ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2026 року
м. Київ
справа № 650/3483/25
провадження № 51-4634км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
у режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025231130000227, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Херсонського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 28 липня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 ККзвільнено  ОСОБА_6 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Суд також вирішив питання щодо процесуальних витрат, накладеного на майно арешту, долю речових доказів у кримінальному провадженні, а також застосував положення статей 96-1, 96-2 КК щодо спеціальної конфіскації.
За вироком суду,  ОСОБА_6 в один із днів серпня 2024 року (більш точний час досудовим розслідуванням встановити не виявилось можливим), перебуваючи на відкритій території в місці розташування колишніх позицій військових зс рф, що розташовані на відстані близько 1 км від с. Новопетрівка в бік с. Костирка Бериславського району Херсонської області, без передбаченого законом дозволу, шляхом привласнення знайденого придбав:
- 12 бойових частин некерованих авіаційних ракет, які відповідно висновку експерта від 23 квітня 2025 року № КСЕ-19/122-25/2097 містять на собі сліди вибухових речовин гексогену та тринітротолуолу і є складовими частинами бойових припасів військового призначення - 80-міліметрової некерованої авіаційної ракети НАР-С8-КОМ;
- 200 патронів, які відповідно висновку від 23 квітня 2025 року № СЕ-19/104-25/14922-БЛ року виготовлені промисловим способом і є боєприпасами - 5,45 мм проміжними патронами центрального бою, зразка 1974 року, до бойової нарізної вогнепальної зброї калібру 5,45 мм (автоматична вогнепальна зброя системи Калашникова калібру 5,45 мм), які придатні до стрільби;
- 2672 патрони, які відповідно висновку від 25 квітня 2025 року № СЕ-19/104-25/14929-БЛ року виготовлені промисловим способом і є боєприпасами - 5,45-мм проміжними патронами центрального бою зразка 1974 року до бойової нарізної вогнепальної зброї калібру 5,45 (автоматів «АК-74», ручних кулеметів «РПК-74» та їх модифікацій), які придатні до стрільби;
- 200 патронів, які відповідно висновку від 25 квітня 2025 року № СЕ-19/104-25/14926-БЛ виготовлені промисловим способом і є боєприпасами - 7,62-мм гвинтівковими патронами центрального бою до бойової нарізної вогнепальної зброї калібру 7,62 мм - гвинтівок та карабінів системи Мосіна, гвинтівок СВД, СВТ, кулеметів ПК, ПКТ та ін., які придатні до стрільби;
- 944 патрони, які відповідно висновку від 28 квітня 2025 року № СЕ-19/104- 25/14930-БЛ виготовлені промисловим способом, є боєприпасами - 7,62-мм гвинтівковими патронами центрального бою до бойової нарізної вогнепальної зброї калібру 7,62 мм - гвинтівок та карабінів системи Мосіна, гвинтівок СВД, СВТ, кулеметів ПК, ПКТ та ін., які придатні до стрільби;
- 5 предметів, зовні схожих на гранатометні постріли ВОГ-25, які відповідно до висновку експерта від 25 квітня 2025 року № СЕ-19/122-25/2090-ВТХ, є бойовими припасами військового призначення, а саме 40 мм бойовими уламковими пострілами ВОГ-25 (7П17) у кількості п`ять одиниць, що застосовують для здійснення пострілів із 40-мм підствольного гранатомета ГП-25 та його модифікацій, та які придатні до вибуху;
- 214 грамів речовини у вигляді стрічок світло-коричневого кольору, яка відповідно до висновку експерта від 17 квітня 2025 року № СЕ-19/122-25/2094-ФХВР є вибуховою речовиною - двохосновним нітроцелюлозним (бездимним) порохом;
- 3 упаковки гранульованої речовини світло-коричневого кольору, яка відповідно висновку експерта від 18 квітня 2025 року № СЕ-19/122-25/2094-ФХВР є вибуховою речовиною - одноосновним нітроцелюлозним (бездимним) порохом;
- 118 предметів, зовні схожих на постріли ВОГ-17М, які відповідно висновку експерта від 02 травня 2025 року № СЕ-19/122-25/2091-ВТХ є бойовими припасами військового призначення - бойовими 30 мм унітарними пострілами ВОГ-17 М до автоматичного гранатомету на станку АГС-17 «Пламя» та його модифікацій;
- 131 патрон, виготовлені промисловим способом і є боєприпасами - 12,7 мм патронами до бойової нарізної вогнепальної зброї калібру 12,7 мм (кулеметів «ДШК», «ШВАК», «Утес» та інших гвинтівок «ПТРД», «АСВК» та ін., які перемістив до свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де зберігав без передбаченого законом дозволу, доки вони не були виявлені та вилучені працівниками поліції в ході проведення санкціонованого обшуку у період часу з 12:16 по 19:22 11 квітня 2025 року.
Херсонський апеляційний суд 13 листопада 2025 року скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалив в цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Суд також вирішив питання щодо обрахування строку відбування покарання та зарахування у строк покарання строку цілодобового домашнього арешту. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник у касаційній скарзі просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції в іншому складі суду.
Вважає оскаржений вирок апеляційного суду незаконним та необґрунтованим, винесеним з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
Вказує, що апеляційний суд незаконно погіршив становище засудженого, оскільки прокурор у суді першої інстанції не вимагав реального позбавлення волі, а погоджувався із застосуванням ст. 75 КК, а тому вимога прокурора в апеляційній скарзі про реальний строк позбавлення волі є недопустимою зміною процесуальної позиції. Обґрунтовуючи такі доводи, захисник посилається на практику Верховного Суду, а саме постанови ККС ВС від 27 лютого 2019 року у справі № 754/15161/15-к, від 05 червня 2018 року у справі № 569/13986/16-к, від 25 листопада 2020 року у справі № 712/10433/18. 
Зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ст. 75 КК, а апеляційний суд, не погоджуючись з таким рішенням, не врахував повне визнання вини ОСОБА_6 ; відсутність корисливого мотиву; те, що зброя була зібрана в зоні бойових дій з мотивів підтримки Збройних Сил України (далі -ЗСУ); що на момент вилучення зброї територія була деокупована та залишалася зоною бойових дій, що унеможливлювало добровільну здачу; характеристики засудженого та відсутність у нього судимостей. 
Апеляційний суд також не врахував стан здоров`я засудженого, що є суттєвою обставиною, яка пом`якшує покарання. На час подання касаційної скарги стан здоров`я ОСОБА_6 істотно погіршився. 21 листопада 2025 року ОСОБА_6 був ургентно госпіталізований до відділення неврології КП «Криворізька центральна районна лікарня» Новопільської сільської ради із діагнозом: Хронічна ішемія головного мозку складного генезу (гіпертонічна та атеросклеротична) у вигляді опорухових порушень, апраксії ходи. Стан є тяжким, супроводжується порушенням здатності до пересування та потребує постійного медичного нагляду. Таким чином, апеляційний суд порушив вимоги ст. 65 КК та принцип гуманності. Обґрунтовуючи наведені доводи, захисник посилається на практику Верховного Суду, а саме постанови ККС ВС від 11 березня 2020 року у справі № 520/11964/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 712/10433/18, від 06 листопада 2018 року у справі № 522/19993/16-к.
Вважає, що призначене засудженому апеляційним судом реальне покарання у виді позбавлення волі не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного через суворість, не відповідає принципу справедливості та цілям покарання (статті 50, 65 КК).
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений та захисник підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити. 
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги та просила оскаржене судове рішення залишити без зміни.
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до приписів ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 було розглянуто судом першої інстанції в поряду ч. 3 ст. 349 КПК і суд не досліджував матеріалів щодо обставин, які ніким не оспорювалися. 
У касаційній скарзі захисник стверджує про безпідставне призначення судом апеляційної інстанції засудженому покарання у виді позбавлення волі без звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Однак такі доводи є неспроможними, з огляду на таке. 
За приписами ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам кримінального провадження й дослідженим у судовому засіданні доказам.
Відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо на цих підставах апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Колегія суддів відхиляє доводи захисника про неприпустимість зміни процесуальної позиції прокурора, який в місцевому суді погоджувався із застосуванням ст. 75 КК, а в апеляційній скарзі просив призначити реальне покарання у виді позбавлення волі.
Посилання на правові позиції Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 754/15161/15-к, від 05 червня 2018 року у справі № 569/13986/16-к, від 25 листопада 2020 року у справі № 712/10433/18, де, як він зазначає, йдеться, зокрема, про те, що прокурор не може заявляти в апеляційній скарзі вимоги, які погіршують становище обвинуваченого, якщо такі вимоги не заявлялися ним у суді першої інстанції, колегія суддів касаційного суду не враховує, адже в Єдиному державному реєстрі судових рішень наведені постанови та правові позиції відсутні, копій наведених судових рішень захисник до касаційної скарги не додав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у цьому кримінальному провадженні апеляційна скарга в порядку ч. 4 ст. 36 КПК подана прокурором вищого рівня, а саме заступником керівника Херсонської обласної прокуратури. Обмежень щодо правової позиції прокурора вищого рівня під час апеляційного оскарження судового рішення КПК не містить, а тому колегія суддів відхиляє наведені доводи як надумані та безпідставні. 
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є не тільки карою за вчинений злочин, а й заходом примусу, необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. 
Звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розділу XII Загальної частини КК, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI КК, інституту кримінального права - призначення покарання. Суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу.
Положення ст. 75 КК підлягають застосуванню за умови обґрунтованого переконання суду про можливість досягнення мети покарання, внаслідок звільнення від його відбування, враховуючи при цьому тяжкість кримінального правопорушення.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких було вчинено відповідне кримінальне правопорушення, ступінь його суспільної небезпеки, ставлення обвинуваченого до вчиненого, наслідки його вчинення, беззаперечне визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення та сприяння встановленню усіх обставин, що підлягали з`ясуванню під час досудового розслідування, внаслідок чого слідством було встановлено усі обставини вчинення кримінального правопорушення, а також дані про особу винного. Водночас місцевий суд зазначив, що обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , не встановлено. До обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , суд відніс вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.
З урахуванням вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки зі звільненням від відбування покарання у порядку ст. 75 КК з іспитовим строком 2 роки, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий суд допустив неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, оскільки не надав належної оцінки фактичним обставинам справи та відомостям про особу обвинуваченого та належним чином не мотивував свої висновки щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання.
На переконання суду апеляційної інстанції, встановлені місцевим судом обставини можуть слугувати підставами для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 263 КК та не є достатніми для застосування ст. 75 КК. Так, поза увагою місцевого суду залишилися ті обставини, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, пов`язаний із незаконним придбанням і зберіганням бойових припасів та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу. Протиправну діяльність ОСОБА_6 було припинено працівниками поліції. Крім того, у обвинуваченого вилучено значну кількість різноманітних боєприпасів та вибухових речовин, серед яких значна кількість патронів різного калібру. 
Також апеляційний суд зазначив, що місцевий суд не в повній мірі врахував суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_6 злочину, який становить загрозу не лише для окремих громадян, а й суспільства та держави в цілому. Обвинувачений привласнив значну кількість боєприпасів військового призначення, що несуть підвищену небезпеку для життя та здоров`я людей та, які могли бути використанні для масового ураження великої кількості людей та призвести до значних руйнувань. Таким чином обвинувачений, зберігаючи дані об`єкти, наражав на небезпеку значну кількість людей, і запобігти тяжким наслідкам вдалося лише внаслідок своєчасного виявлення та припинення злочину правоохоронними органами. Судом не враховано не тільки смертоносність вилучених у ОСОБА_6 вибухових речовин та боєприпасів, а й їх велику кількість та різноманітність (більше чотирьох тисяч патронів різного калібру, 123 постріли до гранатомету, три упаковки та 214 грамів нітроцелюлозного бездимного пороху та навіть 12 бойових частин некерованих авіаційних ракет).
Крім того, обвинувачений вказані боєприпаси та вибухові речовини зберігав за місцем проживання тривалий час, більш ніж 8 місяців, хоча мав реальну можливість повідомити про них правоохоронні органи чи військову адміністрацію для подальшої передачі Збройним Силам України.
Апеляційний суд погодився з викладеними в апеляційній скарзі прокурора доводами про відсутність у діях ОСОБА_6 такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття, оскільки незважаючи на визнання обвинуваченим своєї вини, матеріали провадження не містять відомостей щодо належної критичної оцінки останнім своєї поведінки та готовності нести кримінальну відповідальність за вчинене.
Також апеляційний суд визнав обґрунтованими доводи прокурора щодо відсутності такої пом`якшуючої покарання обставини як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки протиправну діяльність ОСОБА_6 було припинено лише після втручання правоохоронних органів.
З указаними висновками суду апеляційної інстанції погоджується й Верховний Суд.
Оскаржений вирок апеляційного суду містить переконливе обґрунтування, чому встановлені під час судового розгляду та апеляційного перегляду обставини у своїй сукупності не дають підстав до висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, оскільки звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням не зможе забезпечити реалізації цілей покарання, зокрема запобігання вчиненню аналогічних злочинів іншими особами.
Що стосується посилання захисника на приписи ст. 414 КПК, як на підставу до скасування оскарженого судового рішення, то Суд виходить з того, що в аспекті реалізації приписів статей 50, 65 КК призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки є необхідним і достатнім для досягнення його мети. Явної несправедливості покарання, яке призначено засудженому у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 1 ст. 263 КК, касаційний суд не вбачає. Переконливих доводів, які би спростовували або ставили під сумнів правильність висновків суду апеляційної інстанції щодо виду та розміру призначеного покарання, захисником не наведено. Усі обставини, на які захисник звертає увагу в касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції уже врахував під час визначення виду і розміру покарання, де, зокрема, не встановив даних, які свідчать про наявність таких обставин, які пом`якшують покарання, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Що стосується висновку апеляційного суду про відсутність у ОСОБА_6 щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, Верховний Суд звертає увагу на таке.
Наявність щирого каяття відповідно до приписів статей 91, 291 КПК входить до предмета доказування як обставина, яка впливає на призначення покарання, а тому суд має переконатися за матеріалами справи в наявності у особи щирого жалю стосовно скоєного та бажання у неї спокутувати свою провину, про що мають свідчити певні фактичні дані із відповідних процесуальних джерел.
Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і, що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття необхідно відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.
ОСОБА_6 , як встановив апеляційний суд, визнав свою вину, проте формально, без притаманних щирому каяттю ознак.
Активним сприянням розкриттю злочину є добровільна допомога слідству, яка виявляється у повідомленні правоохоронному органу або суду обставин і фактів по справі, наданні доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викритті інших співучасників, визначенні ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом, і таке сприяння має бути активним, ініціативним та підтвердженим доказами. 
Саме визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням розкриттю злочину.
Як свідчать матеріали провадження, хоча ОСОБА_6 свою вину у скоєному визнав, однак фактичні обставини правопорушення судом встановлені на підставі інших доказів, які зібрані органом досудового слідства. Доказів, які би підтверджували факт сприяння працівникам органу досудового розслідування та були підставою для такого висновку захисник не наводить, а матеріали кримінального провадження не містять.
Доводи касаційної скарги та обставини, на які посилається захисник, не спростовують такого висновку апеляційного суду, переконливого обґрунтування щодо необхідності застосування ст. 75 КК доводи касаційної скарги захисника не містять.
Посилання захисника в обґрунтування підстав до звільнення засудженого від відбування покарання на обставини, що вже враховані апеляційним судом щодо призначення покарання, колегія суддів не вважає переконливими, оскільки вони не є достатнім підґрунтям до застосування положень ст. 75 КК.
З огляду на положення розділу XII Загальної частини КК в касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування до спростування висновку апеляційного суду про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК, адже захисник посилається на неправильне застосування судом попередньої інстанції закону України про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які перевірені судом та оцінені в їх сукупності в аспекті застосування приписів ст. 75 КК у їх взаємозв`язку із вимогами статей 50, 65 цього Кодексу.
Щодо посилання захисника на те, що зброя була зібрана засудженим в зоні бойових дій з мотивів підтримки ЗСУ, а також на неможливість добровільної здачі зброї через те, що на момент вилучення зброї територія була деокупована та залишалася зоною бойових дій, колегія суддів виходить з того, що судами попередніх інстанцій таких обставин не встановлено. Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що засуджений мав реальну можливість повідомити про привласнені боєприпаси та вибухові речовини правоохоронні органи чи військову адміністрацію для подальшої передачі ЗСУ. 
Стверджуючи про те, що апеляційний суд не врахував стан здоров`я засудженого, захисник не вказує які саме обставини та докази не були враховані апеляційним судом, натомість надає докази перебування засудженого на стаціонарному лікуванні з 21 листопада 2025 року, тобто після ухвалення вироку апеляційного суду. При цьому захисник не порушує питання про звільнення засудженого від покарання за хворобою на підставі положень ст. 84 КК. 
Обґрунтовуючи наведені доводи захисник посилається на практику Верховного Суду, а саме постанови ККС ВС від 11 березня 2020 року у справі № 520/11964/18, від 25 листопада 2020 року у справі № 712/10433/18, від 06 листопада 2018 року у справі № 522/19993/16-к, які в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні, копій наведених судових рішень захисник до касаційної скарги не додав.
З огляду на викладене вище, колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав до спростування висновків апеляційного суду, адже Судом не встановлено, що при призначенні покарання в контексті приписів статей 50, 65, 75 КК залишена поза увагою бодай одна із таких обставин, що впливають на визначення кримінально-правових наслідків вчиненого кримінального правопорушення. 
Оскаржений вирок апеляційного суду відповідає вимогам, визначеним в статтях 370, 374, 420 КПК, він ухвалений відповідно до положень закону України про кримінальну відповідальність. 
Будь-яких додаткових обставин, які не були предметом оцінки суду апеляційної інстанції та які би істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину чи відповідно до контексту вимог касаційної скарги характеризували особу засудженого, захисник у її тексті не зазначив.
Отже, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст. 438 КПК, для застосування повноважень Верховного Суду, визначених у пунктах 2, 3, 4 ч. 1 ст. 436 цього Кодексу, а тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Херсонського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року щодо  ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника  ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3