УКРАЇНА
 
БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 756/2834/25 
Провадження № 2/361/4858/25 
02.06.2026 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2026 року        м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді Червонописького В.С.,
за участю секретаря судового засідання Тихоненко І.В., Телепи В.М.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
представника відповідача ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, -

В С Т А Н О В И В: 
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просив визначити місце проживання спільних дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - з ним. Позов мотивований тим, що у останні час взаємовідносини між ним та Відповідачем значно погіршились, шлюб між сторонами було припинено за рішенням суду, а Відповідач не бажає вирішувати питання щодо визначення місця проживання спільних дітей, не виходить на зв`язок, десь переховується. Позивач вважає, що Відповідач не здатний забезпечити нормальний і сталий розвиток дітей, не здатний задовольняти вимоги дітей, а відтак діти мають проживати з батьком. Так, коли сторони проживали разом, Позивач багато часу приділяв саме заробітку для того, щоб забезпечити родину з чотирьох осіб, а Відповідач у той час мала займатися вихованням дітей та забезпеченням їх потреб, однак робила це дуже погано, не хотіла займатися дітьми, постійно створювала ситуації для сварки в сім`ї. На думку Позивача, поведінка Відповідача у вигляді байдужості до своїх дітей може бути наслідком вживання наркотичних засобів, з якими у минулому в неї вже були проблеми. Позивач не має наміру перешкоджати Відповідачу у здійсненні її прав та обов`язків щодо спільних дітей, однак вважає, що саме з ним дітям буде краще, саме він зможе забезпечити їх сталий розвиток та виховання. 
Ухвалою суду від 05 листопада 2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання .
Ухвалою суду 27 квітня 2026 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
Відповідач надіслала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову. Підтверджує факт, що вона разом із Позивачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який у подальшому було розірвано. Сторони мають спільних дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування у шлюбі Позивач неодноразово вживав спиртні напої та здійснював домашнє насильство. Позивач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності у тому числі і за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, ніколи не цікавився життям дітей, а поданий позов лише для того щоб спричинити їй особисту шкоду та завдати моральних страждань. Позивач погрожує їй та повідомляє про те, що у неї заберуть дітей. Позивач не утримує матеріально своїх дітей. Вона самостійно піклується про них. У Позивача, навіть, немає постійного місця проживання. Доказів, що створені умови для проживання дітей Позивачем до позову не долучено.
Позивач, його представник у судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позовні вимоги задовольнити. Окрім того, позивач зазначив, що знаходиться у дуже хорошому фінансовому становищі, його місячний дохід сягає до 300 тис. грн. на місяць.
Відповідач, її представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач зазначила, що є офіційно працевлаштованою, працює у дитячому садку. 
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. 
Встановлено, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сторони по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Діти проживають разом із матір`ю ОСОБА_3 .
Як вбачається з акту обстеження умов проживання №320 від 21.05.2025, за адресою: м. Бровари Київська обл. умови проживання є задовільними. ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 є внутрішньо переміщеними особами. Для дітей виділена окрема кімната, яка пристосована для проживання. Матір дітей ОСОБА_3 не дала згоду на розголошення адреси, за якою проживає, оскільки побоюється за своє життя. 
Відповідно до довідки від 06.06.2024 №2-л, виданої ТОВ "Хотянівський ліцей "Ранчо скул", ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були зараховані у дитячий центр «Ранчо Дитячо» 05.10.2022 року. На момент зарахування дітей ОСОБА_5 не розмовляв взагалі, а ОСОБА_6 вимовляла деякі звуки. З їх поведінки було видно, що діти не мають досвіду перебування у дитячому колективі, спілкування з іншими дітьми та дорослими. Довше звичайного звикали до правил перебування у дитячому центрі. Через вищезазначені особливості ОСОБА_3 , матері ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , було запропоновано записати дітей на заняття до логопеда, психолога та пройти обстеження в Українському медичному центрі реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи МОЗ України. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дійсно відвідували заняття логопеда протягом всього часу перебування у центрі, також відвідали лише декілька занять з дитячим психологом, курс не завершили. Пройшли повне обстеження в Українському медичному центрі реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи МОЗ України де їм була запропонована реабілітація. 
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не відвідують дитячий центр «Ранчо ЕI'Дитячо» з 13.05.2024 року. Зі слів ОСОБА_3 , матері дітей, причиною для цього послужив вимушений переїзд до Києва через постійні конфлікти та сварки з батьком дітей ОСОБА_1 . 
Відповідно до довідки від 15.08.2025, виданої Броварським міським центром первинної медико-санітарної допомоги, амбулаторія №9, у с. Княжичі сім`я ОСОБА_3 проживає 1 рік. До лікаря мама з дітьми звертається сама. Батько дітей за дітьми не спостерігає, здоров`ям не цікавиться.
Постановою Вишгородського районного суду від 28.06.2024 ОСОБА_1 притягнуто до адмінвідповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за фактом домашнього насильства відносно дружини ОСОБА_3 .
Згідно висновку експертного дослідження №043-130-2024 у ОСОБА_3 виявлено легкі тілесні ушкодження.
Довідкою №127 від 16.09.2025 підтверджується, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зараховані, значаться у списках і відвідують ЗДО "Червоні вітрила" Броварської міської ради з 01.09.2025.
Окрім того, суд дослідив надану відповідачем ОСОБА_3 переписку з позивачем ОСОБА_1 , та прийшов до висновку, що надане листування не є належним доказом у даній справі.
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.
На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.
Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 148/1555/17 (провадження № 61-7147св19) зазначено, що:
«рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків.
Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.
Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17 (провадження № 61-5230св20) вказано, що:
«при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Згідно із постановою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 552/4608/18 зміна місця проживання дітей, яка спричинить порушення стійких, усталених зв`язків дітей з оточенням і звичним середовищем, не відповідає найкращим інтересам дитини.
Пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, передбачено, що для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).
Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.
Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт.
У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання для здійснення обстеження його житлово-побутових умов та складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.
Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Щодо посилань позивача на ті обставини, що відповідач нездатна забезпечити нормальний і сталий розвиток дітей, не здатна задовольняти вимоги дітей - суд оцінює критично, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час слухання справи, а відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, на підставі викладеного, із врахуванням всіх обставин справи, зібраних доказів, суд зазначає, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилався як на підставу для задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що мати опікується дітьми, забезпечує їм належний розвиток, має постійний дохід, також суд враховує малолітній вік дітей, окрім того, перевага в матеріально-побутовому стані ОСОБА_1 сама по собі не є вирішальною умовою для визначення місця проживання дітей з ним, окрім того позивачем не було надано доказів звернення ним до служби у справах дітей, також відсутній акт обстеження житлово-побутових умов позивача, тому суд вважає, що визначення місця проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з батьком, - є недоцільним, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Постійна зміна місця проживання дітей буде суперечить інтересам дітей та може вплинути на їх психологічний стан. Для найкращих інтересів дітей, останні повинні мати постійне місце проживання, в якому вони будуть себе комфортно та безпечно почувати. Діти повинні бути впевнені, що їх місце проживання - це їх дім, фортеця захисту, а частий переїзд з одного місця до іншого зможе зламати вже встановлені дитячі уявлення про їх домівку, побут, та порушити сталий режим життя малолітніх дітей. 
Визначення місця проживання малолітніх дітей разом з їх матір`ю не позбавляє батька дітей права піклуватись про них, бачитись з ними, спілкуватись, брати участь у їх житті, проявляти батьківську любов та виконувати батьківські обов`язки.
Керуючись ст. 12, 17, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.157, 159, 160, 161 Сімейного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя        В.Червонописький