Постанова
Іменем України
13 травня 2026 року
м. Київ
Справа № 753/5734/23
Провадження № 61-3813св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,
учасниками якої є:
позивач - ОСОБА_1 (далі - батько, позивач), інтереси якого представляє адвокат Зубчук Оксана Русланівна (далі - адвокат позивача),
відповідачка - ОСОБА_2 (далі- мати, відповідачка), інтереси якої представляє адвокат Борисенко Ірина Георгіївна (далі - адвокат відповідачки),
третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Чернігівської обласної державної адміністрації Чернігівської області,
про поновлення батьківських прав
за касаційною скаргою позивача на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 9 вересня 2024 року, яке ухвалив суддя Мазур Ю. Ю., та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, яку ухвалила колегія суддів у складі Желепи О. В., Мазурик О. Ф., Стрижеуса А. М.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1. Сторонами спору є батько та мати дитини - громадяни України та Республіки Білорусі відповідно. У 2005 році вони одружилися, а у 2008 році у них в Україні народився син. У 2013 році суд розірвав їхній шлюб, і того ж року мати одружилася з громадянином Французької Республіки. У 2014 році суд визначив місце проживання дитини з матір`ю, а у 2015 році - визначив, що батько має право спілкуватися із сином двічі на місяць у присутності матері, зобов`язав її не чинити позивачеві перешкоди у спілкуванні з дитиною (за твердженням батька, з того часу рішення про його участь у вихованні сина через перешкоди з боку матері було примусово виконане лише двічі).
2. У 2017 році у справі за позовом матері апеляційний суд на підставі доказів, датованих після рішення суду про розірвання шлюбу сторін, позбавив батька батьківських прав. Вказав, зокрема, що згідно з висновком експерта стосовно сина були прояви психологічного насильства батька, психологічні особливості якого та його виховні навички негативно вплинули на емоційний стан, психічний розвиток і загальний стан здоров`я дитини, а за умов продовження її спілкування з батьком поведінка останнього може негативно вплинути на психічне здоров`я та подальший розвиток сина. У 2018 році Верховний Суд залишив це рішення без змін. 
3. Починаючи із 2018 року, батько вживав заходи для поновлення його у батьківських правах. Зокрема, до 2023 року пройшов комплексні психокорекційні заходи, здобув позитивний досвід у вихованні двох доньок від другого шлюбу, отримав позитивні характеристики, висновок органу опіки та піклування про доцільність поновлення у батьківських права, неодноразово вживав заходи для з`ясування долі сина, подаючи запити до органів влади України та Республіки Білорусі.
4. У 2023 році батько звернувся до суду з вимогою поновити його батьківські права щодо дитини. Стверджував, що він усунув обставини, які стали підставою для позбавлення його батьківських прав, дозволу на усиновлення громадянином Французької Республіки сина, який народився в Україні, повноважний державний орган України не надавав, і що з огляду на це важливо відновити сімейний зв`язок батька із дитиною.
5. Суди першої й апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні позову батька. Визнали, що всі дестабілізуючі фактори, пов`язані з позивачем, відпали, і що він продемонстрував реальні позитивні зміни в характері та поведінці. Але вважали, що немає підстав для поновлення його батьківських прав. Вказали на те, що дитина не набула громадянство України, оскільки немає презумпції автоматичного набуття такого громадянства з моменту народження особою, один із батьків якої на момент її народження був громадянином України. Тому дитину як громадянина Республіки Білорусі усиновив у Французькій Республіці її громадянин - новий чоловік матері. На думку апеляційного суду, для усиновлення сина за законодавством Французької Республіки необхідним було дотримання порядку, визначеного законодавством Республіки Білорусі. Останнє цей суд вважав особистим законом дитини. Звернув увагу, що позивач не надав висновки психолога, які підтверджують готовність і бажання сина відновити контакт із батьком, дані про реальний стан емоційного здоров`я дитини, а також не заявив клопотання про проведення судової психологічної експертизи з метою з`ясування дійсної думки та стану сина.
6. Позивач із судовими рішеннями не погодився. У касаційній скарзі стверджував, зокрема, що суди попередніх інстанцій не врахували, як змінилася його поведінка, як він усунув обставини, що були підставами для позбавлення батьківських прав, і помилково вважали, що оскільки син не є громадянином України, то до його усиновлення незастосовний передбачений національним законом порядок.
7. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на загальне питання про те, чи є відмова позивачеві у поновленні батьківських прав пропорційною меті захисту якнайкращих інтересів його сина. Вирішив, що не є пропорційною за встановлених судами попередніх інстанцій обставин і досліджених доказів. У цій справі врахував, зокрема: вжиття батьком після позбавлення його батьківських прав комплексу психокорекційних заходів, спрямованих на зміну поведінки задля поновлення таких прав, спілкування із сином й участі в його вихованні; позитивні характеристики батька; висновок органу опіки та піклування про доцільність поновлення батьківських прав; процесуальну поведінку матері (відсутність ознак бажання забезпечити врахування думки сина та підтверджених доказами доводів про ризики для здоров`я дитини станом на час розгляду справи, зокрема, враховуючи вік сина); наявність у дитини громадянства України за народженням; відсутність дозволу на її усиновлення у Французькій Республіці центрального органу виконавчої влади, що реалізує в Україні державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей; відсутність ознак того, що поновлення батьківських прав може завдати шкоди сину; тривалість відсутності контактів позивача із дитиною та сімейні ситуації його, відповідачки і сина; відсутність виняткових обставин для виправдання позбавлення дитини її коріння. Тому оскаржені судові рішення скасував й ухвалив нове - про задоволення позову.
(2) Зміст позовної заяви
8. У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив поновити його батьківські права щодо їхнього з відповідачкою неповнолітнього сина. Мотивував так:
8.1. 12 серпня 2005 року сторони спору уклали шлюб, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 (далі - син, дитина). Шлюб подружжя розірвало за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 1 березня 2013 року у справі № 2602/4498/12.
8.2. 18 грудня 2013 року відповідачка зареєструвала новий шлюб із громадянином Франції, змінила прізвище на « ОСОБА_4 », забрала сина та переїхала на інше місце проживання. Одразу після розірвання шлюбу вона почала чинити позивачеві перешкоди у спілкуванні з дитиною, забороняла телефонні розмови, зустрічі та категорично відмовлялася врегулювати ці питання мирним шляхом. 
8.3. Згодом вона звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю та надання дозволу на виїзд сина за кордон. 23 січня 2014 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 753/17545/13-ц, згідно з яким задовольнив вимогу щодо визначення місця проживання дитини і того ж дня ухвалою залишив без розгляду позов в іншій частині та зустрічний позов батька.
8.4. Через систематичні перешкоди у спілкуванні він був змушений звернутися до суду з позовом про встановлення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. 24 лютого 2015 року Дарницький районний суд м. Києва у справі № 753/21703/14 ухвалив рішення, згідно з яким визначив способи участі батька у вихованні дитини так, що він має право спілкуватися з нею двічі на місяць у присутності матері, зобов`язав її не чинити батьку перешкод у спілкуванні з сином. Проте вона це рішення не виконувала, продовжувала чинити такі перешкоди, не даючи позивачеві можливості бачитися із сином, налаштовуючи останнього проти батька. Рішення було примусово виконане лише двічі. Відповідачка перевела сина до іншої школи, щоб він не мав жодної можливості спілкуватися із позивачем.
8.5. У березні 2016 року мати подала позов про позбавлення батька батьківських прав. Стверджувала, що він завдавав дитині психологічних страждань, які зумовили негативні фізіологічні симптоми в сина, небажання останнього бачитись із батьком, поведінка якого щодо дитини була жорстокою. 27 квітня 2017 року Дарницький районний суд м. Києва у справі № 753/5150/16 ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Однак апеляційний суд це рішення скасував й ухвалив нове - про задоволення позову. Верховний Суд залишив це рішення без змін, але зауважив, що після усунення обставин, які стали підставою для позбавлення батьківських прав, батько має право звернутися до суду з вимогою про їх поновлення.
8.6. Позбавлення позивача батьківських прав стало наслідком бажання відповідачки одружитися з іноземцем і виїхати за кордон. Він не має можливості спілкуватися із дитиною вже 6 років. Факторів, які стали підставою для такого позбавлення, більше немає. З моменту ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав позивач пройшов комплексні психокорекційні заходи (загалом - 64 консультації психологів) і здобув позитивний досвід у вихованні двох доньок від другого шлюбу. Він постійно дбає про них, підтримує зв`язок із сім`єю та прагне брати участь у вихованні сина.
8.7. У 2013 році в останнього спостерігалася загальна тривога і депресія, можливо, тому, що його батьки перебували у стані розлучення, а він іноді був свідком їхніх розмов і сварок. Довідки про його стан здоров`я, видані у 2015 році («невротичні риси», «нічні жахи», «нічний енурез», «ознаки стрес генного запору»), не означали, що вади здоров`я виникли до 2013 року в період спільного проживання позивача з відповідачкою та їхнім сином. У 2015 році дитина вже два роки мешкала з матір`ю та її новим чоловіком.
8.8. Держава має позитивний обов`язок вживати виважені та послідовні заходи зі сприяння возз`єднанню дітей з біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою.
(3) Зміст рішення суду першої інстанції
9. 9 вересня 2024 року Голосіївський районний суд міста Києва ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Мотивував так:
9.1. У сторін спору в 2008 році у м. Києві народився син. Батько має громадянство України, а мати - громадянка Республіки Білорусі. Після розірвання у 2013 році шлюбу з позивачем відповідачка того ж року зареєструвала шлюб із громадянином Французької Республіки Жаном- ОСОБА_5 (далі - чоловік відповідачки) та змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (дівоче прізвище - ОСОБА_6 ).
9.2. Дитину усиновив чоловік відповідачки, що засвідчує копія виданого службовцем бюро запису актів цивільного стану Французької Республіки ОСОБА_7 витягу зі свідоцтва про народження ОСОБА_8 (нове прізвище сина) від 25 лютого 2019 року з печаткою Міністерства закордонних справ, апостилем і засвідченим перекладом. У цьому витягу зазначено, що батьком дитини є чоловік відповідачки, а матір`ю є ОСОБА_9 (т. 2, а. с. 14-18).
9.3. Як стверджує відповідачка, дитина ніколи громадянином України не була та на момент її усиновлення була громадянином Республіки Білорусі, що підтверджує паспортом № НОМЕР_1 , виданий 17 липня 2013 року Міністерством іноземних справ Республіки Білорусі та зареєстрований у Протокольному департаменті Міністерства закордонних справ України (далі - МЗС України) 31 жовтня 2016 року.
9.4. Факт набуття дитиною громадянства України не підтверджений довідкою про реєстрацію громадянином України й іншими документами. Син за народженням набув громадянство Республіки Білорусі, яке відповідає громадянству його матері та підтверджується вищезгаданим паспортом. Наявність підстав для оформлення громадянства та його безпосереднє оформлення (набуття) не є тотожними. У протилежному випадку положення законодавства України не вимагали б вчинення будь-яких дій щодо його оформлення, а для підтвердження громадянства було б достатньо свідоцтва про народження, яке б підтверджувало факт народження в Україні. Але таке свідоцтво не є документом, що підтверджує громадянство України.
9.5. Оскільки дитина на момент її усиновлення була громадянином Республіки Білорусі, яке набула у встановленому відповідним законодавством порядку, то положення статей 282 і 283 Сімейного кодексу України (далі - СК України) щодо порядку усиновлення іноземцями до усиновлення сина незастосовні. Відповідно до статті 69 Закону України «Про міжнародне приватне право» до відносин із усиновлення дитини можна застосувати виключно законодавство Республіки Білорусі та Франції. 
9.6. Недійсність або скасування усиновлення може підтверджувати виключно рішення компетентного суду, яке набрало законної сили (частина друга статті 169 СК України). За відсутності такого судового рішення доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими.
9.7. Позивач востаннє бачився із сином у 2015 році під час примусового виконання рішення суду про встановлення способів участі батька у спілкуванні з дитиною. Всі дестабілізуючі фактори, пов`язані з ним, відпали.
(4) Зміст постанови апеляційного суду
10. 11 лютого 2025 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції. Мотивував так:
10.1. Суд першої інстанції правильно виснував, що факт набуття громадянства України дитиною не підтверджений довідкою про реєстрацію громадянином України та іншими документами; наявність підстав для оформлення громадянства та його безпосереднє оформлення (набуття) не є тотожними; у протилежному випадку положення законодавства України не вимагали б вчинення будь-яких дій щодо його оформлення, а для підтвердження громадянства було б достатньо свідоцтва про народження, яке б підтверджувало факт народження в Україні, тоді як це свідоцтво не є документом, що підтверджує громадянство України.
10.2. Суд першої інстанції правильно застосував положення Закону України «Про громадянство України» та Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (у редакції указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006).
10.3. Для набуття дитиною громадянства України за народженням (оформлення довідки про реєстрацію особи громадянином України) необхідне волевиявлення одного із батьків. Положення частини восьмої статті 7 «Набуття громадянства України за народженням» Закону України «Про громадянство України» про те, що «особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження», у взаємозв`язку із положенням частини першої цієї статті про те, що «особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України», не можна розуміти як таке, що встановлює презумпцію автоматичного набуття з моменту народження громадянства України особою, один із батьків якої на момент її народження був громадянином України. Наведене положення лише дозволяє в подальшому реалізувати одним із батьків, що мав громадянство України на момент народження дитини, право на набуття дитиною громадянства України за народженням та вказує на те, що набуте громадянство України буде мати зворотну дію та поширюватиметься на статус дитини з моменту її народження, а не тільки на її статус після оформлення рішення про набуття громадянства України.
10.4. Суд першої інстанції правильно встановив, що свідоцтво про народження ніколи не належало до документів, які підтверджують громадянство України, й обґрунтовано відхилив доводи позивача про порушення законодавства України під час усиновлення сина, оскільки це законодавством було незастосовним.
10.5. З огляду на положення статей 16 і 69 Закону України «Про міжнародне приватне право» усиновлення дитини та його скасування має регулювати її особистий закон, яким є право Республіки Білорусі, громадянином якої є син, що підтверджує паспортом громадянина Республіки Білорусі (т. 2, а. с. 13).
10.6. Відповідно до частини шостої статті 233 Кодексу Республіки Білорусі про шлюб та сім`ю усиновлення дитини, що є громадянином Республіки Білорусі, проте проживає за її межами, проведене компетентним органом іноземної держави, громадянином якої є усиновлювач-іноземний громадянин, або на території якого постійно проживає усиновлювач-особа без громадянства, визнається дійсним в Республіці Білорусі за умови отримання письмового дозволу на усиновлення Міністра освіти в порядку, визначеному Урядом Республіки Білорусі.
10.7. Необґрунтованими є доводи позивача про невизнання в Україні проведеного за законодавством іноземної держави усиновлення сина, оскільки усиновлення за законодавством Франції за необхідності дотримання порядку, визначеного законодавством Республіки Білорусі, не визнається тільки Республікою Білоруссю.
10.8. Відповідачка до матеріалів справи не долучила письмового дозволу Міністра освіти Республіки Білорусі на усиновлення сина. Але відсутність такого дозволу не означає те, що усиновлення не відбулося, або що воно проведене незаконно, а вказує лише на те, що його не визнаватиме Республіка Білорусь. Крім того, такий дозвіл можна отримати після усиновлення.
10.9. Доводи позивача про невідповідність дійсним обставинам відомостей, зазначених у виданому у Французькій Республіці витягу із свідоцтва про народження ОСОБА_8 від 25 лютого 2019 року із апостилем і засвідченим перекладом (т. 2, а. с. 14-18), та про відсутність підтверджень того, що це свідоцтво стосується саме ОСОБА_10 , частково були предметом оцінки у суді першої інстанції. Він їх відхилив як такі, що не скасовують і не ставлять під сумнів факт усиновлення, оскільки відповідність вказаного витягу вимогам закону слід оцінювати з огляду на приписи законодавства Франції, уповноважений орган якої видав відповідний витяг. Останній не потребує легалізації в Україні.
10.10. Всі невідповідності, на які звернув увагу позивач (мати зазначена як ОСОБА_11 , тоді як відповідачка - ОСОБА_12 , країна її народження вказана як росія, тоді як відповідачка - уродженка Білорусі , дитина зазначена як ОСОБА_14 замість ОСОБА_15 , як вказано в українському свідоцтві про народження), у сукупності не ставлять під сумнів дійсність виданого у Французькій Республіці свідоцтва про народження дитини, бо інші відомості дозволяють однозначно встановити, що це свідоцтво стосується саме сина позивача та підтверджує факт усиновлення чоловіком відповідачки.
10.11. Навіть якщо дитина не усиновлена, позивач не надав достатньо доказів на підтвердження того, що відпали обставини, які стали причиною для позбавлення його батьківських прав.
10.12. Підставою для поновлення батьківських прав є зміна поведінки особи, яка була позбавлена батьківських прав, а також зміна обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Позивач продемонстрував реальні позитивні зміни в характері та поведінці. Зокрема, пройшов низку психокорекційних заходів, відвідував регулярні консультації психологів, отримав висновки про відсутність у нього будь-яких психічних чи наркологічних проблем, а також підтвердження з боку експертів щодо його здатності усвідомлювати свої дії та відповідально ставитися до батьківських обов`язків. 
За результатами досліджень спеціалістів позивач набув більш збалансованого, спокійного й урівноваженого світогляду, навчився ефективніше контролювати власні емоції та опанував інструменти ненасильницької комунікації. Його інтелектуальний рівень і мотивація налаштовані на забезпечення добробуту родини та гармонійний розвиток дитини. Експерти також встановили, що наразі відсутні будь-які ознаки агресивних або деструктивних тенденцій у поведінці позивача, а виховні стратегії відповідають інтересам дитини.
10.13. Головним критерієм для поновлення батьківських прав є пріоритет інтересів дитини, її психоемоційний комфорт і безпека. У межах сімейних правовідносин, коли йдеться про батьківство та відповідальність за дитину, закон і морально-етичні норми зобов`язують суд визначати, чи забезпечать дії батька (або матері) гармонійний розвиток дитини, задоволення її потреб і захист її прав. Саме тому одного лише факту позитивних змін у поведінці та ставленні позивача недостатньо, щоб дійти висновку про доцільність і безпечність поновлення батьківських прав.
10.14. Для встановлення того, чи підтримає дитина налагодження активних стосунків із батьком, чи перестала вона боятися спілкування з ним і чи отримала необхідну психологічну підтримку, позивачеві слід було подати відповідні переконливі, допустимі та достовірні докази. До таких належать, зокрема, висновки психолога, що підтверджують готовність і бажання дитини відновити контакт із батьком, а також дані про реальний стан її емоційного здоров`я. Однак у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б доводили, що дитина вже не відчуває страху, повністю емоційно готова до зустрічей із позивачем і сприймає їх як безпечні та бажані. Крім того, клопотань про проведення судової психологічної експертизи з метою з`ясування дійсної думки та стану дитини з цього приводу не було.
10.15. Оскільки пріоритетом держави та суспільства є забезпечення найкращих інтересів дитини, а відновлення батьківських прав можливе лише тоді, коли воно беззаперечно слугуватиме зміцненню здоров`я, щастя і повноцінного розвитку дитини, факт змін з боку батька сам по собі не може бути вирішальним. Потрібно переконатися, що така зміна ситуації дійсно буде на користь дитині, допоможе їй позбутися психологічного дискомфорту та матиме позитивний вплив на її подальше формування. У цій справі позивач на підтвердження зазначеного відповідні докази не надав.
10.16. Для виконання вимоги частини другої статті 171 СК України суд вжив заходи для того, аби заслухати думку сина. Повідомив стороні відповідача про необхідність надання дитиною пояснень через систему відеоконференцзв`язку. Проте 6 лютого 2025 року на адресу апеляційного суду надійшла заява від 9 січня 2025 року за підписом сина, у якій він повідомив суду, що заперечує проти задоволення позову й апеляційної скарги; просив урахувати доводи та заперечення відповідачки, до яких він приєднався і їх підтримав; зазначив, що скористатися правом особисто висловитись у судовому засіданні не бажає. Суд не взяв до уваги описані у тій заяві твердження як позицію дитини щодо заявленого позову. Але вважав за недоцільне вживати додаткові (примусові) заходи для заслуховування її думки.
(5) Провадження у суді касаційної інстанції
11. 24 березня 2025 року адвокат позивача сформувала у системі «Електронний суд» касаційну скаргу. Просила скасувати зазначені судові рішення та скерувати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
12. 14 травня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача та витребування справи із суду першої інстанції.
13. 16 червня 2025 року адвокат відповідачки подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити оскаржені судові рішення без змін.
14. 21 липня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
15. Позивач мотивував касаційну скаргу так:
15.1. Суди першої й апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, щодо яких відсутній висновок Верховного Суду про їхнє застосування:
(1) частини першої статті 7 Закону України «Про громадянство України» разом із частиною першою статті 282 Сімейного кодексу України. Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, син народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Києві, батьками записані відповідачка як громадянка Республіки Білорусі та позивач як громадянин України. З огляду на це син є громадянином України. Тому його усиновлення регулюється правом України, в тому числі статтею 282 СК України, згідно з якою, якщо усиновлювач не є громадянином України, для усиновлення дитини, яка є громадянином України, потрібен дозвіл центрального органу виконавчої влади;
(2) частини першої та другої статті 169 СК України. Застосовуючи відповідні приписи в частині неможливості поновлення прав, якщо дитина була усиновлена, суди мають встановити факт усиновлення, який має відповідати законодавству України. У Франції передбачене просте усиновлення, яке на відміну від повного усиновлення не розриває зв`язку між дитиною та рідним батьком, як є за законодавством України;
(3) частини четвертої статті 169 СК України. Суди першої й апеляційної інстанцій не врахували, наскільки змінилися поведінка позивача й обставини, що були підставами для позбавлення його батьківських прав (див. характеристику з місця роботи позивача, витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_3 -ж від 28 червня 2023 року № 127, характеристику позивача з Благодійного фонду «Підтримка і турбота» № х-001 від 1 червня 2023 року, сертифікат про проходження наркологічного огляду від 29 листопада 2022 року, довідку про несудимість, копію аналізу психоемоційного стану позивача від 17 грудня 2018 року № 56, копію довідки про результати проходження психокорекційної програми від 8 січня 2020 року № 1, висновок про результати судово-психологічного дослідження № 161 від 26 грудня 2019 року);
- суд першої інстанції не розглянув клопотання про виклик і допит ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 як свідків, а також про витребування у відповідачки свідоцтва про народження сина.
16. 5 вересня 2025 року адвокат позивача сформувала у системі «Електронний суд» додаткові пояснення, в яких навела додаткові аргументи щодо суті касаційної скарги.
(2) Позиції інших учасників справи
17. У відзиві на касаційну скаргу адвокат відповідачки просила залишити оскаржені судові рішення без змін. Мотивувала так:
17.1. Суди першої й апеляційної інстанцій правильно витлумачили частину восьму статті 7 Закону України «Про громадянство України» у взаємозв`язку із частиною першою цієї статті, а саме вказали, що частину восьму не можна розуміти як таку, що встановлює презумпцію автоматичного набуття з моменту народження громадянства України особою, один із батьків якої на момент її народження був громадянином України; цей із батьків надалі може реалізувати право на набуття дитиною громадянства України за народженням; набуте громадянство України буде мати зворотну дію та поширюватиметься на статус дитини з моменту її народження, а не тільки на її статус після оформлення рішення про набуття громадянства України.
17.2. Відсутні будь-які документи, що за законом підтверджують факт громадянства України, зокрема, свідоцтво про належність до громадянства України. Цей документ виключили з переліку тих, які посвідчують громадянство, наприкінці 2012 року (через 4,5 роки після народження дитини). Тому, якби дитина насправді набула громадянство України, її батькам мали б видати таке свідоцтво. Позивач під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій не надав ні оригіналу, ні копії, ні дубліката свідоцтва, ні будь-якого доказу, що за оформленням такого документа зверталися, або що воно видавалося. Ні позивач, ні відповідачка не зверталися у встановленому законодавством України порядку щодо оформлення дитині громадянства України. Вона ніколи не набувала це громадянство. Їй не видали довідку про реєстрацію громадянином України. 
17.3. Оскільки син на момент усиновлення був громадянином Республіки Білорусі, яке набув у встановленому законодавством Республіки Білорусі порядку, громадянства України ніколи не набував, суди попередніх інстанцій правильно виснували, що статті 282, 283 СК України щодо порядку усиновлення іноземцями були незастосовні, а усиновлення сина регулювало виключно законодавство Республіки Білорусі та Французької Республіки.
17.4. Усиновлення дитини чоловіком відповідачки є чинним, у встановленому порядку не було скасоване, недійсним не визнане. Тому суди обґрунтовано вважали неможливим поновлення батьківських прав позивача. Імперативний припис частини другої статті 169 СК України чіткий, його не можна тлумачити розширено, у ньому немає будь-яких обмежень та/або спеціальних правил для іноземних громадян чи усиновлень, здійснених за законодавством інших країн. Тому цей припис поширюється на абсолютно всі випадки незалежно від наявності іноземного елемента у спірних правовідносинах.
17.5. Оскільки позивач був позбавлений батьківських прав через психологічне насилля щодо дитини, яке зумовило психосоматичні розлади, обов`язковим елементом дослідження зміни обставин, які слугували підставою для такого позбавлення, є встановлення того, чи безпечним буде відновлення батьківських прав для дитини, чи готова вона, чи не відчуває страху, небезпеки від потенційного контакту з біологічним батьком, а не відсутність житла, фінанси, захворювання, як вважає позивач. Зміна поведінки батька, позбавленого батьківських прав, якщо така дійсно мала місце, ще не означає його безпечного сприйняття дитиною, її готовність і бажання відновити контакт із біологічним батьком, яке, втім, вже неможливе внаслідок усиновлення.
17.6. Ураховуючи те, що за власним визнанням позивача через 8 років після позбавлення батьківських прав він все ще не розуміє, що стосовно дитини він зробив не так, і що йому потрібно змінити в собі, фактично будь-яких позитивних змін в поведінці й особистості позивача не відбулося. Результати психокорекційної роботи з ним і консультацій є не більш ніж удаваними та штучними.
17.7. Позивач не дотримав вимог до заяви про виклик свідка. Суд першої інстанції правомірно залишив це клопотання без розгляду. Це спростовує доводи позивача про порушення цим судом норм процесуального права.
17.8. Клопотання про витребування доказів позивач без обов`язкових відомостей, передбачених пунктом 4 частини другої статті 84 ЦПК України, подав до суду першої інстанції 15 квітня 2024 року, тобто після того, як суд першої інстанції ухвалою від 8 вересня 2023 року закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. У цьому клопотанні позивач не навів обґрунтування причин неможливості його своєчасного подання у розумний строк. Тому суд першої інстанції правильно залишив те клопотання без розгляду.
17.9. Суди попередніх інстанцій належно оцінили витяг зі свідоцтва про народження дитини, виданого у Французькій Республіці з проставленням апостиля та печатки, і невідповідності у тексті, про які зазначив позивач. Тому правильно виснували, що ті невідповідності не є істотними для встановлення факту усиновлення сина. Лише через них не можна поставити під сумнів дійсність цього витягу.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
18. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
19. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження щодо скасування судових рішень про відмову позивачеві у поновленні його в батьківських правах. У цій справі суд, як правильно зазначила відповідачка, не має повноважень оцінювати судові рішення в справі № 753/5150/16 про позбавлення позивача батьківських прав, належність, допустимість, достовірність і достатність доказів, які у тій справі оцінили суди, а також реальні мотиви, що спонукали мати звернутися до суду з тим позовом, і про які позивач серед іншого зазначив, зокрема, у позовній заяві про поновлення йому батьківських прав. Доводи, спрямовані на оцінку судових рішень у справі № 753/5150/16, є неприйнятними. Тому Верховний Суд їх у цій постанові не оцінював.
20. Додаткові пояснення позивача, які його адвокат сформувала у системі «Електронний суд» 5 вересня 2025 року, з доводами, які доповнюють аргументи касаційної скарги, слід повернути без розгляду.
20.1. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).
20.2. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне (частина п`ята статті 174 ЦПК України).
20.3. В ухвалі про відкриття касаційного провадження Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду надав учасникам справи десять днів з моменту отримання копії тієї ухвали для подання відзивів на касаційні скарги. Верховний Суд не визнав необхідним і не надав дозволу позивачеві подати додаткові пояснення після спливу строків на подання касаційної скарги та відзиву на неї відповідно. Тому зазначені пояснення слід залишити без розгляду.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) Чи є відмова позивачеві у поновленні батьківських прав пропорційною меті захисту якнайкращих інтересів його сина?
21. Позивач просив поновити його батьківські права щодо дитини, оскільки, починаючи із 2018 року, він усунув обставини, які стали підставою для позбавлення батьківських прав, дозволу на усиновлення громадянином Французької Республіки сина, який народився в Україні від батька-громадянина України, повноважний державний орган України не надавав. Тому за змістом доводів позивача наявність витягу зі свідоцтва про народження сина, виданого у Французькій Республіці зі зміненим прізвищем дитини та із зазначенням її батьком чоловіка відповідачки, не є перешкодою для задоволення позову.
22. Суди першої й апеляційної інстанцій вважали вимогу позивача безпідставними та необґрунтованими. Врахували, що син як громадянин Республіки Білорусі був усиновлений громадянином Французької Республіки, а тому для оцінки дійсності такого усиновлення в Україні незастосовні положення вітчизняного законодавства. Апеляційний суд також звернув увагу, що позивачеві слід було подати переконливі, допустимі та достовірні докази, зокрема висновки психолога, які підтверджували б готовність і бажання дитини відновити контакт із батьком, а також дані про реальний стан її емоційного здоров`я, однак він цього не зробив і не заявив клопотання про проведення судової психологічної експертизи з метою з`ясування дійсної думки та стану дитини.
23. У касаційній скарзі позивач стверджував, зокрема, що суди попередніх інстанцій не врахували досліджені докази, які підтверджують усунення причин для позбавлення його батьківських прав. Вважає, що суди помилково виснували, що син не є громадянином України за народженням, а тому безпідставно вважали його усиновлення у Французькій Республіці перешкодою для задоволення позову батька про поновлення батьківських прав. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду з цими аргументами позивача погоджується.
(2.1.1) Законодавство та судова практика
24. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частини перша та друга статті 3 Конституції України).
25. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
26. Дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства (частини перша та друга статті 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року; далі - Конвенція 1989 року).
27. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (частина перша статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
28. Особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження (частини перша та восьма статті 7 Закону України «Про громадянство» у редакції чинній на час народження сина; аналогічні приписи є у частинах першій і п`ятнадцятій вказаної статті у чинній редакції).
29. Права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини (стаття 66 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
30. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що це розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (частина перша статті 9 Конвенції 1989 року).
31. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина перша статті 18 Конвенції 1989 року).
32. За змістом наведених приписів права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання. Насамперед мають бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 червня 2021 року у справі № 199/6950/19).
33. Батьківська відповідальність є сукупністю обов`язків та прав, спрямованих на забезпечення морального і матеріального благополуччя дитини, зокрема на піклування про неї, підтримання з нею особистих відносин та забезпечення її освіти, утримання, правове представництво та управління її власністю (принцип 1 Додатку до Рекомендації № R (84) 4 Комітету Міністрів державам-членам «Про батьківську відповідальність» від 28 лютого 1984 року).
34. У будь-якому рішенні уповноваженого органу про надання батьківської відповідальності чи визначення способу, в який ця відповідальність здійснюється, необхідно керуватись, головним чином, інтересами дитини (речення перше принципу 2 вказаного Додатку).
35. В усіх випадках обоє батьків зобов`язані підтримувати дитину. Той із батьків, з яким дитина не живе, повинен мати можливість підтримувати з нею особисті стосунки, якщо вони серйозно не шкодитимуть інтересам дитини (принцип 8 зазначеного Додатку).
36. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1 і 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; далі - Конвенція 1950 року).
37. Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя. Заходи національних органів, спрямовані на обмеження такої можливості, є втручанням у право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції 1950 року. Таке втручання не буде порушенням відповідного права, якщо воно відбувається згідно із законом, переслідує одну чи більше правомірних цілей, перелічених у пункті 2 вказаної статті, та є необхідним у демократичному суспільстві, зокрема, пропорційним обраним цілям.
38. Між інтересами дитини й інтересами батьків має існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Стаття 8 Конвенції 1950 року не надає батькам права вживати заходи, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04 (пункт 54)).
39. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) від 18 грудня 2008 року, заява № 39948/06 (пункти 49, 50)).
40. За змістом гарантованого статтею 8 Конвенції 1950 року права на повагу сімейного життя держава має позитивний обов`язок вживати виважені та послідовні заходи зі сприяння возз`єднанню дітей із біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) від 18 грудня 2008 року, заява № 39948/06 (пункт 52)).
41. Мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. При вирішенні справи про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина (частини перша - п`ята статті 169 СК України).
42. Позбавлення особи батьківських прав не тягне для неї невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє прав на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18).
43. Розглядаючипозов про поновлення батьківських прав, суд має перевірити, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, й обставини, що були підставою для такого позбавлення. Це потрібно робити з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та пріоритету збереження сімейних зв`язків, які можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, зокрема, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 червня 2022 року у справі № 755/15903/20, від 4 лютого 2026 року у справі № 552/8514/24). Вирішуючи питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку, якщо вона її може висловити (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 травня 2022 року у справі № 466/5767/18).
44. Суд відмовляє у задоволенні позову про поновлення батьківських прав, якщо немає впевненості у можливостях позивача забезпечити найкращі інтереси дитини станом на час розгляду справи. Докази зміни поведінки, світогляду, звичок позивача мають давати впевненість у доводах на користь поновлення батьківських прав і не спростовуватися його ж поведінкою (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 червня 2021 року у справі № 199/6950/19).
45. Коли уповноважений орган повинен прийняти рішення, пов`язане з наданням або здійсненням батьківської відповідальності, і це рішення зачіпає основні інтереси дитини, необхідно порадитися з нею, якщо рівень її зрілості, з огляду на рішення, дозволяє зробити це (принцип 3 Додатку до Рекомендації № R (84) 4 Комітету Міністрів державам-членам «Про батьківську відповідальність»).
46. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частини друга та третя статті 171 ЦК України).
47. За змістом частини другої статті 171 СК України вона закріплює випадки, коли думку дитини суд має заслухати обов`язково. До таких випадків належить, зокрема, вирішення спору про поновлення батьківських прав. Однак це не перешкоджає суду ухвалити рішення всупереч такій думці, але в інтересах дитини.
48. Якщо усиновлювач не є громадянином України, для усиновлення дитини, яка є громадянином України, потрібен дозвіл центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. 
Усиновлення іноземцем дитини, яка є громадянином України, здійснене у відповідних органах держави, на території якої проживає дитина, є дійсним за умови попереднього одержання дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей (абзаци другий і третій частини першої статті 282 СК України).
49. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
50. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
51. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
52. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
(2.1.2) Факти справи
53. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини:
-  ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син. Місце народження: Україна, місто Київ. Батьком є позивач - громадянин України, а матір`ю - відповідачка (з прізвищем « ОСОБА_20 »), громадянка Республіки Білорусі (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , видане 21 червня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва, - т. 1, а. с. 12);
- місцем народження відповідачки є Республіка Білорусь (паспорт громадянина Республіки Білорусі для виїзду за кордон № НОМЕР_5 , виданий 23 квітня 2014 року органом 8001; свідоцтво про шлюб із чоловіком відповідачки від 18 грудня 2013 року серії НОМЕР_6 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві - т. 1, а. с. 13; вищевказане свідоцтво про народження сина);
- дитина є громадянином Республіки Білорусі (паспорт № НОМЕР_1 , виданий 17 липня 2013 року Міністерством іноземних справ Республіки Білорусі, зареєстрований у Протокольному департаменті МЗС України 31 жовтня 2016 року);
- 1 березня 2013 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 2602/4498/12, згідно з яким розірвав шлюб сторін;
- 18 грудня 2013 року відповідачка зареєструвала в Україні шлюб із громадянином Французької Республіки та змінила прізвище на « ОСОБА_4 »;
- 23 січня 2014 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 753/17545/13-ц, згідно з яким задовольнив позов позивачки до відповідача про визначення місця проживання дитини з матір`ю;
- 24 лютого 2015 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 753/21703/14, згідно з яким зобов`язав відповідачку усунути (не чинити) позивачеві перешкоди у спілкуванні з дитиною та визначив способи участі батька у її вихованні, а саме в першу і третю неділю кожного місяця з 10-00 до 16-00 у присутності матері;
- 20 листопада 2016 року позивач зареєстрував шлюб із ОСОБА_21 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_7 - т. 1, а. с. 11). Від цього шлюбу має двох доньок: ОСОБА_22 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_8 - т. 1, а. с. 14), та ОСОБА_23 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_9 - т. 1, а. с. 15);
- 25 липня 2017 року Апеляційний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 753/5150/16 за позовом відповідачки до позивача про позбавлення батьківських прав, згідно з яким апеляційну скаргу відповідачки задовольнив, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року про відмову в задоволенні позову скасував й ухвалив нове рішення - позбавив позивача батьківських прав щодо сина. Рішення апеляційного суду 12 вересня 2018 року Верховний Суд залишив без змін;
- 17 грудня 2018 року Центр практичної психології Міжнародного гуманітарного центру (далі - МГЦ) «Розрада» (т. 1, а. с. 73-81) сформував результат дослідження психоемоційного стану позивача та його відносин із сином. Згідно з цим дослідженням у психологічному портреті позивача не виявив якостей або схильностей, які б могли зашкодити фізичному або психологічному здоров`ю дитини. У бесіді з психологом, що була спрямована на з`ясування виховних стратегій, виявив, що позивач є прибічником авторитетного стилю виховання, який визнаний спеціалістами як найсприятливіший для формування особистості. Директор МГЦ «Розрада», кандидат психологічних наук ОСОБА_24 зазначила, що виявлені під час психологічного дослідження позивача його особистісні риси, поведінкові та виховні стратегії виключають прояви жорстокого поводження з дитиною, скоєння ним актів насилля, висування непомірних вимог до дитини в процесі спілкування з нею. У висновку МГЦ «Розрада» фахівці також зазначили, що факторами, які зумовлюють такі порушення здоров`я як заїкання, енурез, невроз, ацетонімічний синдром, крім неправильного виховання, можуть бути хвороби матері під час вагітності, внутрішньоутробна гіпоксія, асфіксія та травми під час народження дитини, спадковість, інфекції та травми першого року життя, індивідуально-типологічні особливості дитини тощо. Результати дослідження психоемоційного стану позивача засвідчили високий рівень його інтелектуального розвитку, зваженість суджень, наявність свідомого підходу до виховних стратегій. Він глибоко вражений позбавленням його батьківських прав щодо сина, не може з цим погодитись і націлений на активну участь у вихованні дитини та на поновлення батьківських прав;
- 21 грудня 2018 року психолог ОСОБА_25 сформувала висновок (т. 1, а. с. 103) за результатом дослідження психоемоційного стану позивача (25 психологічних консультацій із липня до грудня 2018 року). Вказала, що позивач готовий працювати над собою і за необхідності відвідувати психолога з дитиною та відповідачкою для того щоб налагодити відносини із сином і мінімізувати для останнього стресову ситуацію. За результатами психокорекційної роботи батько став спокійнішим, рівень тривоги значно знизився, став менше згадувати про минулі хворобливі переживання, більше говорити про майбутнє із сином і про те, як багато всього їм потрібно надолужити. Навчився краще контролювати свої емоції, дивитися на болючі ситуації під іншим кутом, сприймати їх як уроки, а не як покарання. Позивач загалом займає виважену батьківську позицію, що засвідчує можливість повноцінного та гармонійного розвитку і виховання сина з боку батька;
- дитина усиновлена у Французькій Республіці (копія виданого у Французькій Республіці витягу від 25 лютого 2019 року зі свідоцтва про народження на ім`я « ОСОБА_8 » з апостилем і засвідченим перекладом - т. 1, а. с. 139-143; т. 2, а. с. 14-18). Батьком дитини у тому свідоцтві зазначений чоловік відповідачки, а вона - матір`ю;
- 17 грудня 2019 року Державна установа «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» надала висновок судово-психіатричного експерта № 156 (т. 1, а. с. 85-93). Згідно з цим висновком позивач яким-небудь захворюванням не страждає, за психічним станом здатний усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Також йому притаманні: реалістичність оцінювання, уживчивість у стосунках, схильність до дотримання встановлених правил і суспільних моральних вимог, традицій. Його провідними мотиваційними чинниками є: страх відкидання з боку близьких людей, значущість добробуту родини, здоров`я, сімейних і міжособистісних стосунків, бажання професійної самореалізації, спрямованість на життєву успішність;
- 26 грудня 2019 року Державна установа «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» сформувала висновок № 161 за результатами експертного судово-психологічного дослідження, проведеного експертом в галузі судово-психологічної експертизи (т. 1, а. с. 94-102). Вказала, що висновок про відсутність ознак психологічного впливу відповідачки з метою психологічного налаштування сина проти позивача у Висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 13229/16-61 від 9 грудня 2016 року об`єктивними даними не доведений; висновок про наявність щодо дитини виражених проявів батьком жорстокого поводження, яке у Висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 13229/16-61 від 9 грудня 2016 року має суто психологічні аспекти, об`єктивними даними не доведений; висновок експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи № 13229/16-61 від 9 грудня 2016 року в цілому не відповідає та не узгоджується з існуючими у судовій психології принципами проведення судово-психологічної експертизи - узгодженості, наукової обґрунтованості та доказовості даних;
- 8 січня 2020 року Центр практичної психології Міжнародного гуманітарного центру «Розрада» видав довідку (т. 1, а. с. 82-84), згідно з якою позивач із лютого до жовтня 2019 року включно один раз на тиждень проходив психокорекційну програму із психологом - кандидатом психологічних наук ОСОБА_24 ;
- 20 травня 2021 року Національна соціальна сервісна служба України листом (т. 1, а. с. 128-129) повідомила, що згідно з інформацією, яка є в Єдиному електронному банку даних про дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, і сім`ї потенційних усиновлювачів, опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів немає інформації щодо надання згоди/дозволу на усиновлення сина позивача чоловіком відповідачки;
- 3 червня 2021 року Дарницький районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у листі (т. 2, а. с. 243) повідомив, що до паперового носія актового запису про народження дитини були внесені відомості відносно батька, а саме, що позивач позбавлений батьківських прав згідно з рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року;
- 4 червня 2021 року Установа «Национальный центр усыновления Министерства образования Республики Беларусь» у листі (т. 2, а. с. 241-242) повідомила, що не було згоди міністра освіти на міжнародне усиновлення сина як громадянина Республіки Білорусі, тобто відповідне рішення про усиновлення не визнається на території Республіки Білорусі;
- 8 липня 2021 року Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у листі (т. 1, а. с. 130-131) повідомив, що не виявив відомостей про анулювання свідоцтва про народження сина серії НОМЕР_2 , у якому позивач зазначений батьком;
- згідно з довідкою Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня № 2» (т. 1, а. с. 122), сертифікатом про проходження наркологічного огляду від 29 листопада 2022 року (т. 1, а. с. 123-124), довідкою про несудимість ВР-000733274 (т. 1, а. с. 127) позивач не перебуває у лікарів нарколога чи психіатра під наглядом, до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має, у розшуку не перебуває;
- 22 березня 2023 року Український центр судових експертиз надав Консультативний висновок № 2-22/03 за результатами проведеного психологічного дослідження (т. 1, а. с. 116-119) для визначення індивідуально психологічних властивостей особистості позивача та їхнього впливу на поведінку. Згідно з цим висновком у позивача, окрім іншого, високий рівень функціонування інтелектуально-мнестичної сфери, гнучкість у контактах, врівноваженість, добрий самоконтроль поведінки, сімейна мотивація, виражені батьківські установки, доброзичливість у контактах, вміння визнавати провину, відсутні агресивні тенденції у поведінці;
- 15 червня 2023 року Виконавчий комітет Остерської міської ради Чернігівського району Чернігівської області ухвалив рішення № 01-41/VIII «Про затвердження висновку про доцільність поновлення батьківських прав ОСОБА_1 » відносно сина (т. 1, а. с. 184-188); 
- позивач працює на посаді комерційного директора ТОВ «Папарацци-Про», характеризується позитивно, ввічливий і чемний, уважний до людей, тактовний, своїми діловими та моральними якостями привертає до себе людей і позитивно впливає на їхню поведінку (характеристика - т. 1, а. с. 41); 
- характеризуючі дані позивача є також у витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_3 -ж (сектор № ІНФОРМАЦІЯ_4 ) № 127 від 28 червня 2023 року про нагородження позивача з нагоди відзначення 27-ї річниці Конституції України (т. 2, а. с. 83), характеристика Благодійного фонду «Підтримка і турбота» № X-001 від 1 червня 2023 року (т. 2, а. с. 84) та посвідчення на ім?я позивача № НОМЕР_10 , видане цією благодійною організацією (т. 2, а. с. 82);
- відповідач востаннє бачився із сином у 2015 році під час примусового виконання рішення суду про встановлення способів участі батька у спілкуванні з дитиною, тому всі дестабілізуючі фактори, пов`язані з ним, відпали;
- позивач має у власності квартиру АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності серії НОМЕР_11 від 15 вересня 2006 року - т. 1, а. с. 72). Він зареєстрований і проживає у м. Остері Чернігівської області (довідка про реєстрацію місця проживання - т. 1, а. с. 10).
54. Верховний Суд також ураховує факти, встановлені у судових рішеннях, які набрали законної сили, в інших спорах за участі тих самих сторін:
54.1. 1 березня 2013 року Дарницький районний суд м. Києва у рішенні в справі № 2602/4498/12 (за даними Єдиного державного реєстру судових рішень воно набрало законної сили 11 березня 2013 року) за позовом матері до батька про розірвання шлюбу встановив, зокрема, що їхня сім`я фактично розпалась через несумісність характерів, різні погляди на життя, а шлюбні відносини були припинені ще з травня 2012 року.
54.2. 23 січня 2014 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 753/17545/13-ц (за даними Єдиного державного реєстру судових рішень воно набрало законної сили 3 березня 2014 року) за позовом матері до батька про стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька і за зустрічним позовом батька до матері й участю Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, встановлення порядку участі у вихованні та спілкуванні із сином. Вимоги первісного позову про стягнення аліментів і надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька та зустрічний позов вказаний суд залишив без розгляду згідно з ухвалою від 23 січня 2014 року у тій справі. 
За змістом рішення від 23 січня 2014 року мати стверджувала, що після розірвання шлюбу у неї з батьком дитини склались негативні відносити, і вона просила суд визначити місце проживання дитини з нею, «не бажаючи в подальшому травмувати дитину». Батько визнав вимогу про визначення місця проживання сина з матір`ю. Тому суд відповідну вимогу задовольнив.
54.3. 24 лютого 2015 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення в справі № 753/21703/14 (за даними Єдиного державного реєстру судових рішень воно набрало законної сили 9 березня 2015 року), згідно з яким визначив способи участі батька у вихованні дитини у першу та третю неділі кожного місяця з 10-00 до 16-00 у присутності матері; у випадку хвороби дитини у визначені графіком дні дозволив батьку відвідувати сина за місцем його знаходження; зобов`язав мати не чинити батьку перешкод у спілкуванні з сином.
54.4. 25 липня 2017 року Апеляційний суд м. Києва ухвалив рішення в справі № 753/5150/16, згідно з яким задовольнив апеляційну скаргу матері: скасував рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року про відмову у задоволенні позову про позбавлення батька батьківських прав і задовольнив цей позов. Мотивував так: 
- згідно з висновком Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації № 109/02/40 від 30 травня 2016 року орган опіки та піклування вважав за недоцільне позбавити батька батьківських прав відносно його малолітнього сина. Висновок обґрунтований тим, що на момент його складання відсутні підстави та документальні докази для позбавлення батьківських прав; батько дитини її любить і бажає брати участь у вихованні; батькам рекомендовано спільно з дитиною пройти психологічне обстеження у Міському центрі дитини Служби у справах дітей Київської міської державної адміністрації;
- відповідно до висновку судової психологічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 13229/16-61 від 9 грудня 2016 року дитина перебувала у такому психоемоційному стані: прослідковувалося занепокоєння, тривожність, страх, агресивність (невротична та фізична), орієнтація на оточення, ігнорування певних стереотипів поведінки, імпульсивність реагування; намагалася контролювати себе; потребувала додаткової підтримки; схильна до непродуманих вчинків; відбувається блокування уяви внаслідок тривожності; ознак психологічного впливу матері на малолітнього з метою психологічного налаштування його проти батька не виявлено; щодо сина виражені прояви жорстокого поводження з боку його батька, яке має суто психологічні аспекти; психологічні особливості батька та його виховні навички негативно вплинули на емоційний стан, психічний розвиток і загальний стан здоров`я дитини; за умов продовження спілкування дитини з батьком поведінка відповідача може негативно вплинути на психічне здоров`я та подальший розвиток дитини; існує причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою батька та станом здоров`я дитини після їхніх зустрічей; поняття «жорстоке поводження з дитиною» не обмежується тільки фізичним насильством, воно поширюється і на психологічне;
- обставини взаємовідносин батька з сином, психологічний стан дитини експерт встановив за результатом детального опитування та психологічного дослідження позивача, відповідача, дитини та її оточення із застосуванням атестованих і рекомендованих до впровадження в експертну практику методик, дослідження історії виникнення, розвитку та перебігу стану психічного і фізіологічного здоров`я дитини. Це спростовує твердження суду першої інстанції про те, що висновок експерта базується на припущеннях. Під час проведення судової психологічної експертизи експерт взяв до уваги та надав належну оцінку документам психологічного та медичного характеру, які надав батько. Тому немає підстав вважати, що висновок експерта є тенденційним щодо позиції матері та наданих нею консультативних висновків психологів і лікарів;
- надана представником батька рецензія від 10 січня 2017 року № 2075 на висновок судової експертизи, підготовлена співробітником ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа», не спростовує висновки експертизи та не є рівнозначним доказом;
- висновки психолога ПрАТ «Медичний центр «Добробут» від 25 липня 2013 року, 10 жовтня 2013 року, 5 лютого 2015 року ОСОБА_26 зафіксували загальну тривогу, фізіологічні симптоми, змішану та депресивну реакції, обумовлені розладом, що пов`язані з особою батька і його поведінкою; рекомендовано обмежити спілкування дитини з біологічним батьком, оскільки зустрічі з ним дестабілізують її стан, підвищують її тривожність;
- згідно з висновками лікаря-невролога ТОВ «Медичний центр «Євроклініка» ОСОБА_27 від 21 березня 2015 року , а також лікаря-невролога Медичного центру «Дитина» КМДКЛ № 2 від 26 березня 2015 року в сина є невротичні риси, астено-невротичний синдром із тривожно-фобічним розладом, нічним енурезом; рекомендована сімейна психотерапія та курс лікування;
- згідно з випискою № 392 від 18 травня 2015 року педіатричного відділення Національної дитячої спеціалізованого лікарні «Охматдит» із медичної карти стаціонарного хворого у дитини зафіксований неврозоподібний стан у формі жахів, нічного енурезу; рекомендовано усунути джерело хвороби та розладів стану здоров`я дитини, лікування;
- згідно з висновком ОСОБА_28 та психолога ОСОБА_29 ГО «Центр допомоги сім`ї» від 7 квітня 2015 року дитина надто травмована після останньої зустрічі з батьком, про нього не бажає говорити взагалі. Крім того, у сина виявлена гостра потреба у спокої, захисті та безпеці з боку родини, в якій проживає. Якщо такі потреби не будуть задоволені найближчим часом, це може зумовити збільшення травматизації дитини, дестабілізацію її психоемоційного стану, що загрожує здоров`ю, і надалі провокує виникнення внутрішньо-особистісного конфлікту та психосоматичних захворювань через незрілість нервової системи. Фахівці рекомендували розглянути питання щодо доречності спілкування дитини з біологічним батьком;
- зазначені висновки лікарів і психологів у сукупності з висновком судової психологічної експертизи дають підстави для висновку, що факт психологічного насильства з боку батька до дитини є доведеним належними та допустимими доказами;
- ураховуючи вік і стан здоров`я дитини, позбавлення батька батьківських прав буде відповідати її інтересам.
12 вересня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив рішення апеляційного суду в справі № 753/5150/16 без змін. Зазначив, що після усунення обставин, які були підставою для позбавлення батьківських прав, батько не позбавлений можливості звернутися у встановленому законом порядку з вимогою про поновлення батьківських прав.
55. У 2019 та 2020 роках батько звертався із позовом про поновлення його батьківських прав. Однак у справі № 753/658/19 Дарницький районний суд м. Києва 13 січня 2020 року постановив ухвалу про залишення позову без розгляду за заявою адвоката, яка тоді представляла інтереси батька. А у справі № 753/3121/20 його позов цей суд залишив без розгляду через повторну неявку позивача на судове засідання (судові повістки повернулися з відміткою «адресат відсутній»).
(2.1.3) Застосування норм до фактів справи
56. Верховний Суд зауважує, що можливість втручання у право на повагу до сімейного життя батька шляхом відмови у поновленні батьківських прав передбачене СК України та переслідує мету захисту інтересів дитини. Однак слід належно застосувати норми, які регулюють спірні відносини, для справедливого балансування інтересів сторін й інтересів дитини з огляду на вже досліджені судами попередніх інстанцій докази та встановлені ними обставини. 
(2.1.3.1) Чи є громадянином України дитина, батьком якої є громадянин України, і яка народилася в Україні?
57. За змістом частин першої та восьмої статті 7 Закону України «Про громадянство» у редакції, чинній на час народження сина, для набуття громадянства новонародженою особою за «правом крові» (jus sanguinis) достатньо того, що один із батьків на момент її народження був громадянином України. Протилежні доводи відповідачки є неприйнятними. Помилковими, такими, що суперечать Закону України «Про громадянство України», є висновки судів про те, що для набуття громадянства України за народженням в Україні від батька-громадянина України необхідні додаткові активні дії (волевиявлення) батьків (одного з них). Презумпції відсутності громадянства України до моменту такого волевиявлення у законодавстві України немає. Відповідні приписи вказаного Закону встановлюють неспростовну презумпцію громадянства України. 
58. Свідоцтво про народження дитини, видане 21 травня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції м. Києва (т. 1, а. с. 12), суди попередніх інстанцій дослідили. Встановили, що Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не виявив відомостей про анулювання цього свідоцтва (т. 1, а. с. 130-131). Громадянство України позивача та народження у нього сина в Україні теж встановили. Учасники справи ці факти під сумнів не ставили. Підстави і час набуття дитиною громадянства Республіки Білорусі, дійсність документів про його набуття тощо суди не оцінювали. За обставин цієї справи необхідності у такій оцінці не було.
59. Тобто суди попередніх інстанцій не мали підстав ставити під сумнів наявність у дитини громадянства України, яку передбачають частини перша та восьма статті 7 Закону України «Про громадянство України» у редакції, чинній на час народження дитини (аналогічні положення були у вказаній статті і на час усиновлення сина у Французькій Республіці). Відповідно до зазначених імперативних приписів син, батько якого (позивач) на момент народження дитини був громадянином України, є громадянином України з моменту народження.
60. Отже, для вирішення питання про можливість поновлення батьківських прав за змістом частини першої статті 16 і статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом дитини є законодавство України, за яким суди вирішили питання про позбавлення позивача таких прав, а також всі інші спори сторін. Тому помилковим є висновок апеляційного суду про те, що особистим законом сина для оцінки спірних правовідносин є право Республіки Білорусі, і застосування у цій справі норм Кодексу Республіки Білорусі про шлюб та сім`ю.
(2.1.3.2) Чи є дійсним в Україні усиновлення іноземцем за межами України дитини, яка є громадянином України, без дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує в Україні державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей?
61. З огляду на те, що дитина є громадянином України, порядок її усиновлення іноземцем на території іншої держави мав відповідати вимогам статті 282 СК України. 
62. За змістом абзаців другого та третього частини першої цієї статті дійсним в Україні є лише те усиновлення іноземцем в іншій державі, де проживає усиновлювана дитина-громадянин України, на яке попередньо, тобто до оформлення усиновлення, надав дозвіл центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей.
63. Інакше кажучи, зазначені приписи передбачають умову визнання в Україні дійсності усиновлення дитини-громадянина України усиновлювачем-іноземцем. Цією умовою є наявність дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За відсутності вказаного дозволу усиновлення не може бути визнане дійсним в Україні, але може бути дійсним у державі усиновлення (зокрема, у Французькій Республіці), якщо воно було проведене у тій державі відповідно до її законів і міжнародних договорів (див.: Ромовська З. В. Сімейний кодекс України: Науково-практичний коментар. К.: Видавничий Дім «Ін Юре», 2003. С. 509). 
64. Для застосування припису абзацу третього частини першої статті 282 СК України не має юридичного значення, чи перебувала дитина-громадянин України на час її усиновлення за межами України на консульському обліку у відповідній дипломатичній установі України за кордоном.
65. Суди попередніх інстанцій встановили, що Департамент з питань захисту прав дітей та забезпечення стандартів рівності Національної соціальної сервісної служби України дозволу на усиновлення сина чоловіком відповідачки - громадянином Французької Республіки не надавав (т. 1, а. с. 135-136).
66. Оскільки відповідного дозволу не було, за змістом абзацу третього частини першої статті 282 СК України немає підстав для твердження про дійсність в Україні усиновлення сина у Французькій Республіці. Тому за обставин цієї справи не можна брати до уваги факт усиновлення дитини, яка є громадянином України за народженням, чоловіком відповідачки - громадянином Французької Республіки. На цей висновок не впливає наявність у сина паспорта громадянина Республіки Білорусі. Можливе набуття дитиною громадянства іншої держави (добровільно чи примусово) незалежно від інформування про це органів влади України не може бути підставою для обходу встановлених у законодавстві України правил усиновлення за кордоном громадян України іноземцями і не впливає на застосування абзаців другого та третього частини першої статті 282 СК України.
67. З огляду на вказане апеляційний суд безпідставно вважав необґрунтованими доводи позивача про невизнання в Україні проведеного за законодавством Французької Республіки усиновлення сина, вважаючи, що таке невизнання можливе виключно Республікою Білоруссю.
68. Колегія суддів також звертає увагу на помилковість висновків апеляційного суду про те, що відсутність дозволу міністра освіти Республіки Білорусі на усиновлення дитини чоловіком відповідачки «не свідчить про те, що такого усиновлення не відбулося або воно проведено незаконно, а вказує лише на те, що воно не визнаватиметься Республікою Білоруссю у правовідносинах із нею. При цьому такий дозвіл може бути отриманий після усиновлення». До спірних правовідносин законодавство Республіки Білорусі незастосовне. Тому її ставлення до усиновлення дитини у Французькій Республіці не має юридичного значення в Україні.
(2.1.3.3) Чи є перешкодою для поновлення батьківських прав усиновлення дитини-громадянина України в іншій державі, яке не є дійсним в Україні через відсутність на це усиновлення згоди центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей?
69. Відповідачка у відзиві на позовну заяву (т. 2, а. с. 1-10, 12) акцентувала на тому, що дитину, яка ніколи не була громадянином України, вже усиновив як громадянина Республіки Білорусі чоловік відповідачки, і немає рішення суду про визнання недійсним або скасування цього усиновлення, з огляду на що неможливо поновити позивача у батьківських правах. У відзиві на апеляційну скаргу, датованому 14 жовтня 2024 року (т. 3, а. с. 83-97), і відзиві на касаційну скаргу від 16 червня 2025 року відповідачка повторила ті самі аргументи.
70. За змістом частини першої статті 169 СК України батьки дитини чи один із них можуть заявити позов про поновлення батьківських прав незалежно від того, чи є усиновленою їхня дитина (з огляду на таємницю усиновлення про цей факт на момент звернення до суду зі вказаним позовом вони можуть і не знати). Однак відповідно до частини другої зазначеної статті суд має відмовити у задоволенні такого позову, якщо дитина була усиновлена, і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом.
71. Верховний Суд звертає увагу на те, що припис частини другої статті 169 СК України слід інтерпретувати у системному зв`язку із приписом абзацу третього статті 282 СК України, якщо дитина-громадянин України, яка проживає за кордоном України, була там усиновлена іноземцем. У такому випадку поновлення батьківських прав неможливе, якщо така дитина була усиновлена за кордоном іноземцем, це усиновлення є дійсним в Україні, і воно не було скасоване або не було визнане недійсним судом у державі усиновлення.
72. Оскільки за змістом абзацу третього частини першої статті 282 СК України усиновлення сина чоловіком відповідачки у Французькій Республіці не є дійсним в Україні, припис частини другої статті 169 СК України незастосовний у спірних правовідносинах для відмови позивачеві у задоволенні позову. Протилежні висновки судів попередніх інстанцій щодо застосування цього припису є помилковими.
(2.1.3.4) Чи є за обставин справи, які встановили суди попередніх інстанцій, ризики для дитини, які унеможливлюють задоволення позову?
73. За обставинами справи № 753/5150/16-ц суд у 2017 році позбавив позивача батьківських прав на підставі пункту 3 частини першої статті 164 СК України, оскільки з боку батька мало місце психологічне насильство над дитиною, яке завдало їй психологічних страждань. Позивач наполягав на тому, що після позбавлення його батьківських прав він уже в 2018 році почав вживати заходи для корекції його поведінки щодо дитини й отримання нових знань стосовно її виховання з метою ефективного усунення обставин, що стали підставою для такого позбавлення, і поновлення батьківських прав задля нормалізації відносин із сином й участі у його вихованні. Вказав, що впродовж 2018 - 2023 років пройшов психокорекційні заходи, регулярно відвідував консультації психологів, здобув позитивний досвід у вихованні двох доньок 2017 і 2018 років народження від другого шлюбу, отримав позитивні характеристики, висновок органу опіки та піклування про доцільність поновлення у батьківських права тощо. За результатами досліджень спеціалістів позивач набув більш збалансованого, спокійного й урівноваженого світогляду, навчився ефективніше контролювати власні емоції та опанував інструменти ненасильницької комунікації. Його інтелектуальний рівень і мотивація налаштовані на забезпечення добробуту родини та гармонійний розвиток дитини.
74. Так, за змістом довідки Центру практичної психології Міжнародного гуманітарного центру «Розрада» від 8 січня 2020 року, яку дослідили суди попередніх інстанцій, позивач був розчарований тим, що зазнав від відповідачки зради та був позбавлений нею можливості спілкування із сином, хвилювався, чи останній знайде спільну мову із вітчимом; із лютого до жовтня 2019 року включно один раз на тиждень проходив психокорекційну програму; у психологічному портреті позивача не виявлені якості або схильності, які б могли зашкодити фізичному або психологічному здоров`ю дітей; стиль його міжособистісної поведінки характеризується прагненням до уникнення конфліктів за рахунок підвищення рівня самоконтролю, виражена готовність допомагати оточуючим, розвинене почуття відповідальності; особистісні риси позивача є сприятливими для нормативного психологічного розвитку дитини та її соціалізації; під час зустрічей він успішно пройшов психокорекційну програму, розширив спектр комунікаційних стратегій, цікавився особливостями спілкування з дітьми, особливо підліткового віку, захопився вивченням психологічної літератури для батьків.
75. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 156 від 17 грудня 2019 року Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України», який дослідили суди, позивачеві притаманна, зокрема, схильність до дотримання встановлених правил і моральних вимог, його мотивують страх відкидання з боку близьких людей, значущість добробуту родини, здоров`я, сімейних і міжособистісних стосунків, бажання професійної самореалізації, спрямованість на життєву успішність; позивачеві не властиві підвищена агресивність, злопам`ятність, мстивість, жорстокість, негативні етичні орієнтації та соціальні установки.
76. Суд першої інстанції дослідив ці та інші докази і виснував, що всі дестабілізуючі фактори, пов`язані з позивачем, відпали. Однак відмовив у задоволенні позову з огляду на усиновлення дитини як громадянина Республіки Білорусі чоловіком відповідачки у Французькій Республіці. Апеляційний суд теж дослідив усі докази та визнав, що позивач продемонстрував реальні позитивні зміни в характері й поведінці. Але залишив рішення суду першої інстанції без змін. Додав, що для встановлення того, чи підтримає дитина налагодження активних стосунків із позивачем, чи перестала вона боятися спілкування з ним і чи отримала необхідну психологічну підтримку, позивач мав подати відповідні переконливі, допустимі та достовірні докази, а саме висновки психолога, що підтверджують готовність і бажання дитини відновити контакт із батьком, дані про реальний стан її емоційного здоров`я та заявити клопотання про проведення судової психологічної експертизи з метою з`ясування дійсної думки та стану дитини.
77. За обставин цієї справи, які встановили суди попередніх інстанцій, і доказів, які вони дослідили, беручи до уваги, зокрема, неправильне застосування судами попередніх інстанцій приписів статті 7 Закону України «Про громадянство України», частини другої статті 169, абзацу третього частини першої статті 282 СК України, Верховний Суд погоджується із доводами позивача у касаційній скарзі про те, що суди помилково відмовили у задоволенні позову.
78. Колегія суддів нагадує, що позбавлення особи батьківських прав не зумовлює для неї невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє права на звернення до суду з позовом про поновлення цих прав. Про таке право позивача зазначив апеляційний суд у рішенні від 25 липня 2017 року у справі № 753/5150/16-ц. Верховний Суд у постанові від 12 вересня 2018 року в тій справі теж вказав, що після усунення обставин, які були підставою для позбавлення батьківських прав, позивач не позбавлений можливості звернутися у встановленому законом порядку з вимогою про поновлення батьківських прав. Таким правом позивач скористався. Ознак зловживання ним немає. Звернення з відповідними позовами у 2019 і 2020 роках (тобто майже відразу після позбавлення його батьківських прав), які суд першої інстанції залишив без розгляду, не дають підстав оцінити як зловживання подання позову в 2023 році.
79. З огляду на зміст частини четвертої статті 169 СК України лише те, що у справі № 753/5150/16-ц в 2017 році апеляційний суд, позбавляючи позивача батьківських прав, встановив факти вчинення позивачем психологічного насилля відносно сина та виявив причини в психологічних особливостях позивача, відображених у висновку судової психологічної експертизи від 9 грудня 2016 року № 13229/16-61, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про поновлення батьківських прав. 
80. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, застосовуючи припис частини четвертої статті 169 СК України, суд має з`ясувати, чи змінилися станом на час її розгляду поведінка особи, позбавленої батьківських прав, й обставини, що були підставою для цього позбавлення, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та пріоритету збереження сімейних зв`язків, які можна розірвати лише у виняткових випадках. Тобто, встановлюючи, наскільки змінилися поведінка позбавленого батьківських прав позивача й обставини, що були для цього підставою, суд, дбаючи про інтереси дитини, для впевненості у доводах на користь поновлення батьківських прав має виявити як позитивні зміни у поведінці, світогляді, звичках позивача, так і те, чи продовжують існувати ризики, через які раніше суд позбавив позивача батьківських прав.
81. Відповідачка у відзиві на позовну заяву (т. 2, а. с. 1-10, 12) з огляду на докази, які досліджували суди у справі № 753/5150/16 про позбавлення позивача батьківських прав, звинуватила його у тому, що він є «аб`юзером», який ніколи не звертався до суду щодо надання дозволу на зустрічі із сином, а черговим позовом порушив право дитини на нормальний розвиток у безпечному, спокійному та стійкому існуючому сімейному середовищі. Доказів такого порушення не надала. Визнала, що стан сина вже нормалізувався, він живе та виховується у дусі взаємоповаги, любові, сприймає усиновителя як батька і має з ним стійкий емоційний зв`язок. Але констатувала, що забезпечення найкращих інтересів дитини вимагає подальшого її захисту від психологічного насильства з боку позивача. 
У відзиві на апеляційну скаргу, датованому 14 жовтня 2024 року (т. 3, а. с. 83-97), відповідачка повторила ті самі аргументи. Жодних ризиків для здоров`я дитини внаслідок можливого задоволення позову про поновлення батьківських прав не обґрунтувала та не підтвердила.
У відзиві на касаційну скаргу від 16 червня 2025 року відповідачка зауважила, що зміна позивачем поведінки, якщо вона мала місце, ще не означає його безпечного сприйняття дитиною, її готовність і бажання відновити контакт із біологічним батьком, що неможливо внаслідок усиновлення дитини.
82. Таким чином, відповідачка у жодній із судових інстанцій не доводила, що поновлення позивача у батьківських правах може завдати шкоди дитині, а необхідність захистити останню від небезпеки психологічного насильства досі існує, зокрема, враховуючи вік сина (досягнення ним повноліття ІНФОРМАЦІЯ_5 ). Відповідачка визнала, що стан дитини нормалізувався, ніяких доказів необхідності подальшого збереження крайнього заходу впливу на позивача у вигляді позбавлення його батьківських прав не надала. Апеляційний суд не міг цього не зауважити.
83. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, який встановив, що відпали всі дестабілізуючі фактори, пов`язані з позивачем, маючи характеристики останнього, надані ним докази зміни його поведінки й обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав, а також інформацію, що дитина проживає у Французькій Республіці з відповідачкою і її чоловіком, і що відповідачка не надала жодних доказів для підтвердження існування на час розгляду цієї справи обставин, які були підставою для позбавлення позивача батьківських прав, апеляційний суд помилково поклав на позивача, який проживає в Україні, обов`язок доказування готовності та бажання дитини відновити із ним контакт, реального стану її емоційного здоров`я й обов`язок заявити клопотання про проведення судової психологічної експертизи з метою з`ясування дійсної думки та стану сина. 
84. За змістом частини третьої статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона має обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Саме відповідачка, починаючи із відзиву на позовну заяву, незважаючи на визнання нею того, що стан здоров`я сина нормалізувався, заявляла, що забезпечення найкращих інтересів дитини вимагає подальшого захисту останньої від психологічного насильства з боку позивача. Тому за обставин цієї справи саме вона мала подати відповідні докази, доводячи можливі ризики для здоров`я сина у випадку задоволення позову, але цього не зробила.
85. Апеляційний суд для виконання вимог частини другої статті 171 СК України вжив заходи для того, щоб безпосередньо з`ясувати думку дитини. Повідомив стороні відповідача про необхідність надання сином пояснень (протокол судового засідання від 14 січня 2025 року - т. 3, а. с. 157 зворот).
85.1. Адвокат відповідачки зазначила, що оскільки дитина проживає у Франції, то можливо забезпечити участь відповідачки із сином в режимі відеоконференцзв`язку (протокол судового засідання від 14 січня 2025 року - т. 3, а. с. 157 зворот). Відповідачка участь сина у судовому засіданні не забезпечила (протокол судового засідання від 11 лютого 2025 року - т. 3, а. с. 178). Її адвокат надіслала до апеляційного суду документ, оформлений як заява дитини від 9 січня 2025 року (т. 3, а. с. 163), із запереченням проти задоволення позову й апеляційної скарги, приєднанням до заперечень відповідачки та твердженням про небажання особисто висловитися під час судового засідання. 
85.2. Апеляційний суд правильно не взяв до уваги зазначені в цій заяві доводи як позицію сина щодо заявленого позову й апеляційної скарги. Вважав також за недоцільне вживати додаткові (примусові) заходів для заслуховування думки дитини. Остання не бере участі у справі і є обґрунтовані сумніви стосовно того, що неповнолітній таку заяву склав і підписав. Її до суду надіслала поштою з м. Києва адвокат відповідачки (т. 3, а. с. 166-167). Тоді як син, інтереси якого ця адвокат не представляє, за її власним твердженням, проживає у Франції. Відомостей про його в`їзд в Україну у матеріалах справи немає.
85.3. Реагуючи на вимогу суду про забезпечення участі дитини в судовому засіданні, у клопотанні від 4 лютого 2025 року про врахування зазначеної заяви (т. 3, а. с. 159-162) адвокат відповідачки вказала, що стаття 45 ЦПК України допускає можливість неповнолітнього висловитися через представника й отримати допомогу останнього. Однак згідно з ордером адвокат представляє інтереси відповідачки, а не дитини. У тому клопотанні вона навела інформацію про стан здоров`я сина з висновку експерта, дослідженого у справі № 753/5150/16-ц, незважаючи на те, що у відзиві на апеляційну скаргу (як і у відзиві на позовну заяву) раніше повідомляла, що стан дитини нормалізувався. 
85.4. Відповідачка та її адвокат на судове засідання 11 лютого 2025 року не з`явилися. За таких обставин позивач щодо можливості розглянути справу без заслуховування думки дитини не заперечував (протокол судового засідання від 11 лютого 2025 року - т. 3, а. с. 178). 
86. Верховний Суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції зобов`язав дві служби у справах дітей надати висновки про доцільність поновлення позивачеві батьківських прав. 
86.1. Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації пояснила (т. 2, а. с. 62-64, 69-71), що не має можливості надати відповідний висновок, хоча вживала заходи для з`ясування думки відповідачки та дитини стосовно поновлення позивачеві батьківських прав. З цією метою посадові особи служби відвідували чинну з 22 березня 2019 року адресу реєстрації місця проживання відповідачки у квартирі ОСОБА_30 в Голосіївському районі м. Києва та компанію, яка обслуговує відповідний житловий будинок. Однак з`ясувати думку відповідачки і дитини не вдалося, бо двері квартири ніхто не відчинив, а, за словами консьєржа, у ній проживають квартиранти. Працівники служби у дверях квартири залишили для відповідачки повідомлення із запрошенням до служби на 13 липня 2023 року. Проте відповідачка та дитина не з`явилися. Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації з`ясувала, що син не зареєстрований у жодному закладі загальної середньої освіти Голосіївського району м. Києва. Представник відповідачки подав до цієї служби документи про усиновлення дитини у Французькій Республіці, проте факт такого усиновлення іноземцем служба не вважала за можливе підтвердити для суду. 
86.2. Служба у справах дітей Чернігівської обласної державної адміністрації Чернігівської області пояснила, що немає відповідних повноважень і просила розглядати справу без її участі (т. 2, а. с. 74, 97, 99, 115, 117, 123, 138). У задоволенні клопотання позивача про заміну цієї служби органом опіки та піклування в особі виконавчого органу Остерської міської ради Чернігівського району Чернігівської області (Службою у справах дітей Остерської міської ради) суд першої інстанції відмовив (протокол судового засідання № 3307786 від 9 вересня 2024 року - т. 3, а. с. 21). Однак позивач надав суду рішення Виконавчого комітету Остерської міської ради Чернігівського району Чернігівської області від 15 червня 2023 року № 01-41/VIII «Про затвердження висновку про доцільність поновлення батьківських прав ОСОБА_1 » відносно сина, яке цей суд дослідив. За змістом вказаного висновку комісія з питань захисту прав дитини Остерської міської ради вважала за доцільне поновити позивача у батьківських правах щодо дитини.
87. З огляду на викладене на підставі зібраних доказів і пояснень сторін суди не встановили, що на час ухвалення ними рішень існували будь-які підтверджені доказами ризики для дитини, які унеможливлювали задоволення позову, зокрема, ознаки агресивних або деструктивних тенденцій у поведінці позивача або що засвоєні ним виховні стратегії не відповідають інтересам дитини та можуть із урахуванням, зокрема, її віку надалі завдавати їй шкоди.
(2.1.3.5) Висновки щодо пропорційності інтересам дитини відмови позивачеві у задоволенні позову про поновлення батьківських прав
88. Висновок судів першої й апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову є помилковим. Верховний Суд зауважує, що таке втручання судів у право позивача на повагу до його сімейного життя хоч і передбачене законом (ЦПК України та СК України допускають можливість як задовольнити вимогу про поновлення батьківських прав, так і відмовити у її задоволенні) та переслідувало мету захисту інтересів дитини, але не було необхідним. Зокрема, не було пропорційним цій меті за встановлених судами попередніх інстанцій обставин, досліджених ними доказів і за відсутності аргументів та доказів відповідачки про те, що поновлення позивача у батьківських правах може знову зумовити завдання дитині шкоди, через яку його позбавили цих прав, а також про те, що необхідність захистити сина, враховуючи його вік, від небезпеки психологічного насильства існувала саме на час розгляду цієї справи й ухвалення судових рішень.
89. Необхідно брати до уваги, що розірвання сімейних відносин між батьками може погано впливати на ставлення дитини до батьків або до того з них, хто ініціював припинення цих відносин. За обставин справи, які встановили суди, відмова у задоволенні позову про поновлення батьківських прав позивача, який виявляє бажання брати участь у вихованні, утриманні сина та у спілкуванні з ним, не відповідає найкращим інтересам останнього. Хоча період, протягом якого батько не підтримував контакту з дитиною, тривав достатньо довго, цей чинник сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між сином та його біологічним батьком. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини батька з дитиною визначалися із урахуванням усіх важливих факторів, а не лише спливу часу (див. також постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 квітня 2024 року у справі № 553/449/20).
90. Вирішуючи питання про поновлення батьківських прав позивача, Верховний Суд бере до уваги думку відповідачки (яка є громадянкою Республіки Білорусі, одружена з громадянином Французької Республіки, і з якими за межами України проживає дитина), враховує відсутність ознак бажання відповідачки забезпечити можливість заслухати думку дитини в органі опіки та піклування чи безпосередньо у суді, а також найкращі інтереси сина в сукупності з пріоритетом збереження сімейних зв`язків, які можуть бути розірвані лише у виняткових випадках. Суди першої й апеляційної інстанції не встановили жодного такого випадку, який би існував на час розгляду справи.
91. Суди у ній не зібрали докази, які б на час ухвалення оскаржених судових рішень поставили під сумнів можливості позивача забезпечити найкращі інтереси дитини. Докази зміни поведінки, світогляду, звичок позивача, які дослідили суди, за відсутності встановлених ризиків для дитини саме на час розгляду цієї справи та незабезпечення відповідачкою можливості поспілкуватися з дитиною і з`ясувати її думку або в органі опіки та піклування (суд першої інстанції в ухвалі від 16 травня 2023 року зобов`язав дві служби у справах дітей надати висновки про доцільність поновлення позивачеві батьківських прав), або безпосередньо під час судового засідання (про що вказав стороні відповідачки апеляційний суд 14 січня 2025 року) в сукупності з іншими чинниками дають підстави для задоволення позову.
92. Отже, для балансування втручання судами попередніх інстанцій у право позивача на повагу до сімейного життя з інтересами дитини, Верховний Суд урахував: 
(1) вжиття батьком, починаючи із 2018 року, комплексу психокорекційних заходів, спрямованих на зміну його поведінки задля відновлення батьківських прав, спілкування із сином і участі в його вихованні, що вказують на зміну поведінки позивача й усунення тих причин, які стали підставою для позбавлення його батьківських прав;
(2) позитивні характеристики (якості) позивача, які дослідили суди попередніх інстанцій;
(3) відсутність у відзивах відповідачки на позовну заяву, апеляційну та касаційну скарги підтверджених доказами доводів про те, що поновлення позивача у батьківських правах може завдати шкоди дитині, а необхідність захистити останню від небезпеки психологічного насильства досі існує, зокрема, враховуючи вік сина;
(4) відсутність будь-яких ознак того, що захід, про який просить позивач, може станом на цей час зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини;
(5) висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Остерської міської ради від 13 червня 2023 року, затверджений рішенням виконавчого комітету цієї ради від 15 червня 2023 року № 01-41/VIII, про доцільність поновлення прав батька відносно сина;
(6) пояснення Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 липня 2023 року № 100/09-2252 (т. 2, а. с. 62-64) про неможливість з`ясувати думку матері та дитини щодо доцільності поновлення батька у батьківських правах, оскільки мати і син відсутні за адресою її реєстрації, дитина не зареєстрована у закладах загальної середньої освіти Голосіївського району м. Києва та є інформація від адвоката відповідачки про те, що вони проживають за кордоном;
(7) намагання апеляційного суду безпосередньо заслухати думку дитини за підтвердження адвокатом відповідачки такої можливості у режимі відеоконференції;
(8) відсутність ознак бажання відповідачки виконати вимогу про необхідність надання дитиною пояснень в апеляційному суді через систему відеоконференцзв`язку та неявку відповідачки і її адвоката під час відповідного судового засідання, на якому суд ухвалив оскаржену постанову;
(9) надсилання апеляційному суду адвокатом відповідачки поштою з України заперечень проти апеляційної скарги та позову, нібито складених і підписаних сином, який не є учасником справи, підпис якого не засвідчений у встановленому порядку, й інтереси якого не представляла адвокат відповідачки;
(10) відсутність з огляду на зміст судових рішень і матеріали справи ознак зацікавленості дитини не змінювати її фактичне сімейне становище й ознак зловживання правами з боку позивача;
(11) наявність законодавчого обмеження на поновлення батьківських прав, якщо дитина усиновлена за кордоном, тоді, коли таке усиновлення за законодавством України є дійсним, не скасоване та не визнане недійсним судом у державі усиновлення;
(12) наявність у сина громадянства України «за правом крові» (jus sanguinis) і відсутність умови (дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей), необхідної для визнання в Україні дійсним усиновлення сина за законодавством Французької Республіки;
(13) тривалість відсутності контактів позивача із дитиною та сімейні ситуації його, відповідачки і сина (проживання за кордоном відповідачки з її чоловіком і сином; наявність у позивача нової сім`ї та двох доньок);
(14) встановлення у цій справі судом першої інстанції, рішення якого залишив без змін апеляційний суд, що всі дестабілізуючі фактори, пов`язані з діями позивача щодо сина, відпали, а також підтвердження апеляційним судом того, що позивач продемонстрував реальні позитивні зміни в характері та поведінці;
(15) необхідність виконання державою позитивного обов`язку вживати виважені та послідовні заходи зі сприяння контактам дітей із їхніми біологічними батьками;
(16) відсутність достатніх і підтверджених доказами підстав для збереження станом на час розгляду справи такого крайнього заходу впливу на сімейні відносини як позбавлення позивача батьківських прав;
(17) відсутність у цій справі виняткових обставин для виправдання позбавлення дитини її коріння.
Цим рішенням Верховний Суд докладає зусиль до того, щоб батько міг ефективно нести тягар батьківської відповідальності за дитину й отримав можливість відновити за певних умов контакти із сином, який через декілька днів досягне повноліття. Останній як самостійній учасник цивільних, зокрема сімейних, відносин теж може з часом виявити свідому зацікавленість у спілкуванні з батьком з огляду хоча би на кровну (генетичну) спорідненість, яку жодне рішення суду не може відмінити. 
93. Задовольняючи вимогу позивача, Верховний Суд також ураховує те, що приписи СК України й інших нормативних актів не встановлюють заборону позбавлення батьківських прав стосовно дитини після досягнення нею повноліття, зокрема, за її позовом за наявності визначених частиною першою статті 164 СК України підстав. Із досягненням повноліття особа втрачає юридичний статус дитини, але сімейні відносини з нею батьків не припиняються. Це означає існування у них взаємних особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а деякі з них - навіть після смерті одного з батьків (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21).
94. З огляду на все викладене задоволення вимоги про поновлення позивачеві батьківських прав відповідає закону, переслідує мету захисту інтересів сина у збереженні сімейного зв`язку з біологічним батьком, а заразом - прав позивача і є пропорційним цій меті, тоді як відмова у задоволенні цього позову не є пропорційною інтересам дитини. 
95. Ухвалюючи таке судове рішення, Верховний Суд не вирішує питання про забезпечення позивачеві реальної можливості підтримувати зв`язок із сином і не оцінює з огляду на приписи статті 69 Закону України «Про міжнародне приватне право» законність і дійсність усиновлення дитини на території Французької Республіки, а також вид такого усиновлення (повне, за якого передбачається розрив юридичного зв`язку дитини з біологічними батьками або одним із них, чи просте, коли вона зберігає такий зв`язок і набуває додатковий батьківський з боку усиновителя).
96. Доводи позивача щодо клопотань, які не розглянув суд першої інстанції, колегія суддів відхиляє. За змістом протоколу судового засідання № 3307786 від 9 вересня 2024 року (т. 3, а. с. 20-23) суд першої інстанції залишив ці клопотання без розгляду. Позивач до апеляційної скарги на рішення цього суду доводи про оскарження протокольної ухвали про залишення без розгляду клопотань не включив. Тому не мав підстави заявити аргументи щодо цих клопотань у касаційній скарзі.
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
97. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
98. Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини перша, третя статті 412 ЦПК України).
99. З огляду на висновки цієї постанови щодо застосування норм матеріального права рішення та постанову судів попередніх інстанцій слід скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
(3.2) Щодо судових витрат
100. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
101. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
102. З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги на користь позивача з відповідачки слід стягнути 3 849,04 грн його витрат на сплату судового збору, з яких: за видачу в електронному вигляді копії технічного запису судового засідання - 90,84 грн (платіжна інструкція 0.0.3877900527.1 від 12 вересня 2024 року - т. 2, а. с. 47), за подання апеляційної скарги - 1 611,00 грн (квитанція № 7326-9060-9578-0586 від 8 жовтня 2024 року - т. 2, а. с. 74), за подання касаційної скарги - 2 147,20 грн (квитанція № 8484-4065-1197-6307 від 20 березня 2025 року).
Керуючись статтями 2, 141, 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
у х в а л и в:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 9 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року скасувати й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Поновити ОСОБА_1 батьківські права щодо їхнього з ОСОБА_4 (попереднє прізвище - ОСОБА_31 неповнолітнього сина - ОСОБА_32 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві.
3. Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_12 ; адреса в Україні: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_13 ; АДРЕСА_3 ) 3 849,04 грн (три тисячі вісімсот сорок дев`ять грн 04 коп.) відшкодування судового збору, з яких 90,84 грн - за видачу в електронному вигляді копії технічного запису судового засідання, а 1 611,00 грн і 2 147,20 грн - за подання апеляційної та касаційної скарг відповідно.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий		В. І. Крат	
Судді		Д. А. Гудима 	
		І. О. Дундар	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко