ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2812/26 Справа № 173/237/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Челюбєєв Є. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 8 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Макарова М.О.,
при секретарі - Карпенко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2025 року у складі судді Челюбєєва Є.В.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у будинку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який на підставі заочного рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2012 року було розірвано.
Вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який побудований під час перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. 
Зазначає, що оскільки з жовтня 2011 року вони припинили спільне проживання, вважає, що подальше спільне користування та володіння житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами є неможливим, оскільки протягом тривалого часу досягти домовленості з відповідачем щодо порядку користування та розпорядження нерухомим майном не вдалося, вона позбавлена можливості розпоряджатись спірним житловим будинком.
Вона неодноразово намагалась вирішити питання продажу житлового будинку, однак у добровільному порядку відповідач відмовляється, житловий будинок неможливо ані поділити в натурі між співвласниками, ані виділити частку у спільному майні одному із співвласників, ні встановити порядок користування будинком між співвласниками.
Враховуючи викладене, вимушена звернутися до суду за захистом свої прав та просити припинити право спільної власності відповідача на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , присудити на його користь грошову компенсацію за належну йому 1/2 частку будинку у розмірі 200198,50 грн. та визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку.
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних доказів неможливості спільного користування майном та доказів того, що припинення права відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника майна, а тому підстав для припинення права відповідача в примусовому порядку, як співвласника на частку у спільній власності у розумінні ст. 365 ЦК України немає. 
Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Вказує, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, є неподільним, на підтвердження чого надані належні та допустимі докази, а припинення права власності на частку у спірному майні, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки вартість 1/2 частки домоволодіння попередньо були внесені на депозитний рахунок суду, а тому наявні підстави для задоволення позову. Крім того, вказує, що в даному випадку жодним чином права відповідача не будуть порушені, оскільки у разі задоволення позову не буде порушено принцип рівності прав співвласників, яких фактично дві особи, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що з 1999 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі заочного рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2012 року було розірвано.
На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 лютого 2009 року ОСОБА_1 є власницею житлового будинку садибного типу АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, площею 0,0656 га.
Згідно листа інженера з інвентаризації нерухомого майна від 06 травня 2024 року на земельній ділянці, площею 0,0656 га, кадастровий номер 1221010100:28:002:0004 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташований житловий будинок літ. А-2, загальною площею 101,8 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м. з господарськими спорудами: літ. Б-вбиральня, №№ 1-3 - споруди. 
Відповідно до звіту про оцінку майна, вартість житлового будинку АДРЕСА_1 складає 400397,00 грн.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до положень ст. 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У розумінні положень ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).
За змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ч. 1, 2 ст. 356 ЦК України).
Згідно із ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч. 3 ст. 358 ЦК України).
Статтею 365 ЦК України передбачено підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Так, згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).
Аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п. 1-3 ч.1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.
У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена п.4 ч.1 ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи п. 4 ч.1 ст.365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.
Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному ст. 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Аналогічні висновки щодо застосування норм ст. 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20).
З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок побудований під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та у розумінні положень статей 60,61 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Докази, які б свідчили про те, що у відповідача на праві власності є інша нерухомість або він має законні права на інше, ніж спірний житловий будинок, місце проживання, матеріали справи не містять. 
Правова позиція Європейського суд з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).
Припинення права відповідача на частку у спірному житловому будинку призведе до припинення права користування цим житлом, що фактично завдасть відповідачу істотної шкоди, оскільки останній буде позбавлений єдиного, відомого суду, наявного у нього житла, що є недопустимим, в розумінні гарантованого Конституцією України права особи на житло.
Крім того, сторонам на праві власності належить по 1/2 частині вказаного будинку, тобто частки сторін у праві власності на спірний будинок є рівними, а отже належна відповідачу частина у спільному нерухомому майні не може вважатись незначною.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню п. 4 ч.1 ст. 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову, з яким погоджується колегія суддів, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав суду належних доказів неможливості спільного користування майном як і доказів того, що припинення права відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника майна.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду та застосовані під час розгляду даної справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що житловий будинок є неподільним, на підтвердження чого надані належні та допустимі докази, а припинення права власності на частку у спірному майні, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки вартість його 1/2 частки домоволодіння попередньо були внесені на депозитний рахунок суду, а тому наявні підстави для задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані доводи не можуть бути достатньою підставою для позбавлення відповідача права власності на належне йому майно.
Аргументи апеляційної скарги про те, що в даному випадку жодним чином права відповідача не будуть порушені, оскільки у разі задоволення позову не буде порушено принцип рівності прав співвласників, яких фактично дві особи, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, є безпідставними, оскільки позивач належними доказами не підтвердила існування обставин, відповідно до яких було б можливим примусове припинення права співвласника на частку у розумінні положень ст. 365 ЦК України, та таке втручання у право власності відповідача є виправданим відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 02 червня 2026 року
Повний текст судового рішення складено 12 червня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова
Судді: В.С. Городнича
М.О. Макаров