Єдиний унікальний номер 725/4912/25 
Номер провадження 2/725/1526/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2026 року м. Чернівці 
Чернівецький районний суд м. Чернівців у складі: 
головуючого судді Федіної А.В., 
за участю секретаря судового засідання Попової Р.Р., 
позивача ОСОБА_1 , 
представника позивача ОСОБА_2 , 
та представника відповідача ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, - 

ВСТАНОВИВ: 
У червні 2025 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано на підставі рішення суду від 11.08.2022 року. В період шлюбу ними спільно було побудовано житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано за відповідачем, натомість на такий будинок поширюється правовий режим спільної сумісної власності. 
Після завершення будівництва вона спільно з чоловіком на їхніми дітьми проживали у збудованому ними будинку, натомість між нею та відповідачем часто виникали конфлікти та останній щодо неї вчинив домашнє насильство, у зв`язку з чим вона вимушена була періодично проживати в родичів та знайомих. 
В подальшу, у березні 2005 року відповідач, без її згоди, змінив замки до вхідних дверей будинку, тим самим позбавив її доступу до їх спільної власністю та позбавив житла, у зв`язку з чим вона вимушена мешкати у квартирі знайомої, яка тимчасово перебуває за кордоном. 
З урахуванням наведеного, посилаючись на норми матеріального права, просила усунути їй перешкоди в користуванні нерухомим майном, а саме житловим будинком в АДРЕСА_1 шляхом вселення до вказаного будинку, зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні житловим будинком та передати їй ключі від вхідних дверей цього житлового будинку; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. 
На вказану позовну заяву надійшов відзив в якому відповідач позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Зазначав, що спірний будинок побудований ним особисто та за його кошти, а позивач жодного разу не несла витрат на будівництво або витрати на інші потреби сім`ї, адже вони не вели спільного бюджету протягом 23 років перебування у шлюбі. 
Звертав увагу на те, що заміна замків вхідних дверей було вимушеним кроком, адже за спільною домовленістю з позивачем, остання погодилась змінити місце проживання та виїхати з будинку після весілля доньки, натомість з січня 2025 вона час від часу ночувала в будинку, приходила серед ночі, а у лютому 2025 року привласнила його цінні речі, кошти та документи. З приводу вказаних обставин, діючи в інтересах позивачки, він в поліцію не звертався, оскільки вона є матір`ю його дітей. 
Також, просив врахувати, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 є предметом спору в рамках іншого судового провадження щодо поділу спільного майна, де він має намір подавати зустрічний позов про визнання вказаного майна особистою приватною власністю, а тому вважає, що право власності позивача на вказаний будинок не доведено належними і допустимими доказами поза розумним сумнівом. 
В рамках судового розгляду даного спору ухвалою Чернівецького районного суду м.Чернівців від 13.11.2025 року було зупинено провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням Чернівецького районного суду м.Чернівці у справі №725/6262/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, адже суд дійшов висновку, що до вирішення спору між колишнім подружжям щодо права власності на спірний будинок, не може бути вирішено спір про вселення позивачки у вказаний будинок. 
Натомість, постановою Чернівецького апеляційного суду від 12.01.2026 року вказану ухвалу суду першої інстанції скасовано та направлено справу для продовження розгляду. 
В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити. Зазначала, що їй ніде жити, а спірний будинок є її власністю на праві спільної сумісної власності подружжя. 
Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у тексті позовної заяви. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, в його інтересах діяла представник, яка позов не визнала та пояснила, що будинок побудований за особисті кошти відповідача, останній заперечує його належність позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя та вказане майно є предметом судового спору. Окрім того, заміна замків була вимушеною, адже з будинку зникла значна сума коштів. Просила відмовити в задоволенні позову. 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що давно товаришує з позивачкою, яка нещодавно просила її прихистити, адже чоловік вигнав її з дому, зокрема 29.01.2025 року остання їй зателефонувала та повідомила, що залишилась на вулиці не має де проживати. Звертала увагу на те, що за період шлюбу з відповідачем позивачку часто бачили з синцями. 
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що зі слів позивачки, яка є її подругою, їй відомо, що після сварки з чоловіком остання поїхала до мами, а коли повернулась то не змогла потрапити в будинок, де залишились її особисті речі. Крім того, Тамара кілька раз ночувала у неї та приходила помитись, адже вона не має визначеного місця проживання. 
Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, покази свідка, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. 
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Так, судом встановлено, що 12.09.1999 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано на підставі заочного рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11.08.2022 року (а/с8, 73). 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 04.01.2008 року за відповідачем було зареєстровано право власності на житловий будинок із шести кімнат житловою площею 120,10 кв.м., загальною площею 272,60 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 . 
Отже, право власності на вказаний вище будинок зареєстроване за відповідачем у період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачкою. 
Згідно з ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ч. 2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі №6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року в справі №654/5243/14-ц.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша ст.76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, матеріали справи не містять доказів належності вказаного будинку відповідачу на праві особистої приватної власності, а відтак не спростована презумпція його набуття сторонами на праві спільної сумісної власності подружжя. Оформлення будинку на відповідача не позбавило позивача права спільної сумісної власності на цей об`єкт житлової нерухомості. 
Суд звертає увагу на те, що на момент розгляду даної справи судом презумпція спільної сумісної власності подружжя на вказане вище нерухоме майно не спростована, спір між сторонами з приводу цього розглядається в рамках іншого судового провадження. 
Так, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. 
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
З матеріалів справи вбачається, що позивач та її представник неодноразово звертались в правоохоронні органи із заявами про те, що ОСОБА_4 змінив замки на вхідних дверях, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не може потрапити до будинку та за результатами розгляду таких звернень працівники поліції встановлювали відсутність ознак правопорушення, наявність цивільно-правового спору та рекомендовано звернутись до суду (а/с 9-27). 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
З системного аналізу вище наведеного вбачається, що для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.
Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачка тривалий період часу мешкала у зазначеному вище будинку, у неї утворився тісний зв`язок з вказаним житловим приміщенням, а  втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, адже концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року). 
Оскільки в рамах судового розгляду даного спору презумпція спільної сумісної власності подружжя не спростована та доведено факт наявності позивачу перешкод з боку відповідача у доступі до спірного будинку, який остання сприймає як свої основне місце проживання, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати у вигляді сплаченого судового збору та доказів наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору матеріали справи не містять. 
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. 60 СК України, ст.ст. 319, 321, 355, 391 ЦК України, ст.ст. 16, 321, 382, 391 ЦК України ст.ст. 2, 4, 5, 7, 10, 12, 76-89, 110, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, - 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити. 
Усунути ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 шляхом вселення її до вказаного будинку. 
Зобов`язати ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , передати ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ключі від вхідних дверей до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . 
Зобов`язати ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , не чинити перешкоди ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в користуванні житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір в сумі 2422,80 грн. 
Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Чернівецького апеляційного суду. 
Повний текст судового рішення буде виготовлений 02.06.2026 року. 

Суддя Чернівецького районного
суду міста Чернівців      Федіна А. В.