ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м. Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
17.04.2026	Справа № 910/16344/25	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В. В., за участю секретаря судового засідання Рєпкіної Ю. Є., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу
за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СВАРГАЛОКА" 
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору у справі на стороні позивача
1. Регіональне відділення Фонду державного майна України в місті Києві
2. Державне підприємство "Український державний інститут з проектування об`єктів державного господарства "Укрдіпродор"
до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БАЗАР ЕКСПРЕС" 
про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом його звільнення,

Представники учасників процесу згідно з протоколом від 17.04.2026,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2025 року ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СВАРГАЛОКА" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БАЗАР ЕКСПРЕС" про усунення перешкоди у користуванні орендованим приміщенням за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський 39/1 шляхом його звільнення.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що ТОВ "БАЗАР ЕКСПРЕС" ігнорує рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 у справі №910/15119/23, яким розірвано договір суборенди № 06/2019 від 10.06.2019 та не звільняє приміщення.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/16344/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.02.2026 та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.
02.02.2026 через систему "Електронний суд" представником позивача подано додаткові пояснення.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору у справі на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України в місті Києві та Державного підприємства "Український державний інститут з проектування об`єктів державного господарства "Укрдіпродор". Підготовче засідання відкладено на 05.03.2026.
10.02.2026 через систему "Електронний суд" представником позивача подано заяву про долучення доказів.
У підготовче засідання 05.03.2026 представники сторін не прибули.
Позивач 05.03.2026 через систему "Електронний суд" подав заяву про розгляд справи без участі його представника. 
Регіональне відділення Фонду державного майна України в місті Києві 27.02.2026 через систему "Електронний суд" подала заяву про розгляд справи без участі її представників.
Відповідач та третя особа 2 про причини неявки суду не повідомили своїм правом на подання відзиву та письмових пояснень не скористалися.
За наслідкам підготовчого засідання 05.03.2026 судом була постановлена ухвала про закриття підготовчого та призначений розгляд справи по суті в судовому засіданні 17.04.2026.
Відповідач не направив свого представника для участі в судовому засіданні 17.04.2026. 
Згідно частини 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.
У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.
Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).
Одночасно, застосовуючи відповідно до частини 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Отже, за висновками суду, неявка сторін не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 17.04.2026. 
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

31.08.2016 між ТОВ “Сваргалока”, як орендарем, та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву, як орендодавцем, укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №7522, за умовами якого на підставі Акта приймання-передавання орендованого майна за адресою: м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 39/1 від 31.08.2016, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно – нежилі приміщення на 1-му поверсі будівлі загальною площею 274,30 кв.м. (реєстровий номер майна 05416892.1.ААААЛГ100), розміщене за адресою: м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 39/1, що перебуває на балансі державного підприємства - Українського державного інституту з проектування об`єктів дорожнього господарства “Укдіпродор” (Блансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом 29.02.2016 і становить 3 342 700,00 грн. 
Майно передається в оренду з метою розміщення кафе, що здійснює продаж товарів підакцизної групи – 63,10 кв.м та розміщення кафе, що не здійснює продаж товарів підакцизної групи – 211,20 кв.м.
31.08.2016 між ТОВ “Сваргалока” та Українським державним інститутом з проектування об`єктів дорожнього господарства “Укдіпродор” укладено договір про спільне користування неподільним і загальним майном будинку та про відшкодування балансоутримувачу витрат на утримання будинку та надання комунальних послуг орендарю, за умовами якого Балансоутримувач забезпечує обслуговування, експлуатацію, ремонт та охорону будинку і майна будинку, а також утримання прибудинкової території згідно чинного законодавства, а Орендар користується орендованими приміщеннями загальною площею 274,30 м.кв. на 1-му поверсі будинку, відповідно до плану розміщення орендованого приміщення, користується місцями загального користування 1-го поверху, що знаходяться у спільному користуванні та бере участь у витратах Балансоутримувача пропорційно до загальної площі будинку.
Договором №7522 від 25.08.2017 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №7522 від 31.08.2016, п. 5.14 викладено в наступній редакції: “Не надавати третім особам право користування об`єктом оренди та інші права (повністю чи в певній частині), що випливають з цього договору, крім передачі в суборенду”.
Договором №7522 від 21.09.2019 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна №7522 від 31.08.2016 продовжено дію договору на 2 роки та 11 місяців (30.06.2022).
10.06.2019 між ТОВ “Сваргалока” та ТОВ “Базар Експрес” укладено строком на 2 роки та 11 місяців договір суборенди №06/2019 державного нерухомого майна, орендованого ТОВ “Сваргалока”. Договір діє з моменту погодження Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву розрахунку суборендної плати та Перевищення по 08.03.2021, але не довше строку дії Договору оренди нерухомого майна №7522 від 31.08.2016.
За згодою Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву відповідно до умов Договору суборенди №06/2019 від 10.06.2019 на підставі Акта приймання-передачі державного нерухомого майна від 10.06.2019 ТОВ “Сваргалока” передало ТОВ “Базар Експрес” у строкове платне користування державне нерухоме майно, площею 274,3 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 39/1.
Відповідно до п. 5.3. договору суборенди, Суборендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.
Відповідно до п. 3.1. договору суборенди, суборендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою КМУ від 04.10.1995 №786 (зі змінами) і становить без ПДВ за базовий місяць оренди – січень 2018: 28 000,00 грн.
Суборендна плата перераховується в повному обсязі Суборендарем самостійно до 7 числа місяця, наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції на розрахунковий рахунок Орендаря (п. 3.6. договору суборенди).
Крім того, сторони погодили, що суборендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується на користь Орендаря відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.
Пунктом 5.10. договору суборенди передбачено, що Суборендар зобов`язаний здійснювати витрати, пов`язані з утриманням суборендованого майна.
Всупереч вище вказаних умов договору суборенди, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 307 094,43 грн.
11.11.2022 позивач направив на адресу відповідача претензію на суму 307 094,43 грн, на яку відповідачем надано гарантійний лист, у якому зазначено графік погашення заборгованості, однак докази погашення наявної у ТОВ “Базар Експрес” заборгованості відсутні.
Для захисту своїх прав Товариство з обмеженою відповідальністю “Сваргалока” звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Базар Експрес”, за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву та третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Український державний інститут з проектування об`єктів дорожнього господарства “Укдіпродор” про стягнення 307 094,43 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.05.2023 у справі № 910/2564/23 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Сваргалока” задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Базар Експрес” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Сваргалока” заборгованість у розмірі 307 094,43 грн.
У подальшому для захисту своїх прав Товариство з обмеженою відповідальністю “Сваргалока” звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про те, що відповідач продовжує не сплачувати оренди платежі, в результаті чого за період з 01.10.2023 року по 30.06.2023 року за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 275 767,57 грн, які позивач просив стягнути з відповідача та розірвати договір, у зв`язку із систематичним порушенням відповідачем умов Договору в частині оплати.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 у справі № 910/15119/23 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Сваргалока” задоволено, а саме: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Базар Експрес” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Сваргалока” суму заборгованості в розмірі 275 767,57 грн та суму судового збору в розмірі 7 164,51 грн, а також розірвано Договір суборенди №06/2019 від 10.06.2019, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю “Базар Експрес” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Сваргалока”.
Згідно з пунктом 10.9. Договору суборенди №6/2019 від 10.06.2019 у разі припинення або розірвання договору майно протягом трьох робочих днів повертається Суборендарем Орендарю. 
Однак, відповідач не виконує свого договірного та законного обов`язку, майно не звільнив та позивачу не повернув, безпідставно утримує нерухоме майно чим позбавляє його будь-яких правових підстав користування таким майном.
Наведені обставини стали підставою звернення ТОВ «Сваргалока» із цим позовом до суду, в межах якого позивач просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні орендованим приміщенням за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський 39/1 (реєстровий номер майна 05416892.1.ААААЛГ100), площею 274,3 кв. м, шляхом його звільнення.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист своїх прав та законних інтересів.
Для захисту права власності передбачені речові та зобов`язальні способи захисту, відповідно до глави 29 Цивільного кодексу України. 
Негаторний позов – це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2019 у справі № 653/1096/16-ц.
Судом встановлено, учасниками справи не заперечується та матеріалами справи підтверджено, що відповідач займав спірне приміщення на підставі договір суборенди №06/2019 державного нерухомого майна від 10.06.2019, укладеного за згодою Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву.
Вказаний договір суборенди №06/2019 від 10.06.2019 був розірваний за рішенням суду від 21.01.2025 у справі № 910/15119/23, яке набрало законної сили 25.02.2025.
У силу приписів частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини 2 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
За приписами статті 786 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Крім того у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди. Припинення договору оренди у зв`язку з укладенням концесійного договору шляхом проведення прямих переговорів з орендарем державного майна відповідно до закону не тягне за собою обов`язок повернення орендодавцю об`єкта оренди (частина 1 статті 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).
Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Системно проаналізувавши наведене, беручи до уваги відсутність доказів звільнення відповідачем спірного приміщення, відсутність доказів договірного врегулювання підстав перебування відповідача в спірному приміщенні, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав задоволення негаторного позову позивача.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини “Серявін та інші проти України” вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, зважаючи на встановлені обставини, наведенні норми та беручи до уваги, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України наявності обставин, які б у своїй сукупності дали б змогу дійти протилежного висновку, суд дійшов висновку про задоволення позову ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СВАРГАЛОКА".
Згідно з приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.
Керуючись статтями 73-79, 86, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -
ВИРІШИВ:

1. Позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СВАРГАЛОКА" про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом його звільнення задовольнити повністю.
2. Зобов`язати ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БАЗАР ЕКСПРЕС" (04114, Україна, місто Київ, вулиця Вишгородська, будинок 28/1; ідентифікаційний код ЄДРПОУ 41798087) усунути перешкоди у користуванні орендованим приміщенням за адресою: м. Київ, проспект Повітрофлотський 39/1 (реєстровий номер майна 05416892.1.ААААЛГ100), площею 274,3 кв. м, шляхом його звільнення.
3. Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БАЗАР ЕКСПРЕС" (04114, Україна, місто Київ, вулиця Вишгородська, будинок 28/1; ідентифікаційний код ЄДРПОУ 41798087) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "СВАРГАЛОКА" (01024, Україна, місто Київ, вулиця Банкова, будинок 1/10 квартира 2; ідентифікаційний код ЄДРПОУ 40080689) судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 01.05.2026.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ