ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

10 червня 2026 року        м. Чернівці           Справа № 715/1646/25
Провадження №22-ц/822/699/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Литвинюк І. М. 
суддів: Лисака І. Н., Перепелюк І. Б., 
за участю секретаря судового засідання: Собчук І. Ю., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватне підприємство виробничо-комерційна фірма «Дан-Авто»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Кодрян Яна Дмитрівна, на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 лютого 2026 року, головуючий у І-й інстанції – Маковійчук Ю. В., 

ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 у червні 2025 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ППВКФ «Дан-Авто», про витребування майна з чужого незаконного володіння. 
Позов обґрунтований тим, що вона є власником автомобіля марки Lexus GX460, номер шасі: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , 2015 року випуску. 
В грудні 2024 року, в результаті шахрайських дій ОСОБА_3 , який, перебуваючи у змові з іншими особами, заволодів належним їй на праві власності автомобілем та в подальшому незаконно його відчужив.
Зазначала, що автомобіль вибув з її власності на підставі підробленого договору комісії від 11 грудня 2024 року, укладеного між ПП ВКФ «Дан-Авто» та ніби ОСОБА_1 , який вона не підписувала, оскільки на той час перебувала за кордоном. Також вона не підписувала і акт приймання-передачі вказаного транспортного засобу.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 грудня 2024 року, укладеного між ПП ВКФ «Дан-Авто» та ОСОБА_4 , спірний автомобіль перейшов у власність ОСОБА_4 , а в подальшому автомобіль був перереєстрований на відповідачку ОСОБА_2 , яка є власником автомобіля на даний час відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13 лютого 2025 року.
Як законна власниця транспортного засобу марки Lexus GX460, номер шасі: НОМЕР_1 , 2015 року випуску, вона фактично не була учасником спірних правовідносин купівлі-продажу, а тому не виражала своєї волі на відчуження належного їй автомобіля, автомобіль вибув з її законного володіння поза її волею.
Просила витребувати спірний автомобіль у ОСОБА_2 , як у добросовісної набувачки на підставі статті 388 ЦК України, та сягнути понесені нею судові витрати.
Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 лютого 2026 року в задоволенні позову відмовлено. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у даних конкретних правовідносинах відсутні підстави для застосування положень статті 388 ЦК України, оскільки спірний транспортний засіб вибув з володіння ОСОБА_1 з її волі, доказів про обізнаність ОСОБА_2 , у безпосередньому володінні та власності якої наразі перебуває транспортний засіб, про незаконність відчуження спірного автомобіля, позивачкою не надано, а тому відповідно спірний автомобіль не підлягає витребуванню у добросовісного набувача.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи.
Вказує на те, що договір комісії від 11 грудня 2024 року ОСОБА_1 не укладала, не підписувала та повноважень на здійснення таких дій ні ОСОБА_3 , ні іншій особі не надавала, а також вказану фірму взагалі не відвідувала, оскільки на той час знаходилась за межами України, що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями про перетинання ОСОБА_1 державного кордону, наданими адміністрацією Державної прикордонної служби України.
Судом першої інстанції не враховано, що автомобіль марки Lexus GX460, номер шасі: НОМЕР_1 , 2015 року випуску, вибув з володіння власника ОСОБА_1 не з її волі. Зазначена обставина вказує на відсутність у ОСОБА_1 як власника майна, волі на укладення договору.
Вказані обставини свідчать про незаконність договору комісії та договорів купівлі-продажу спірного транспортного засобу, що, в свою чергу, не вимагає визнання таких договорів недійсними.
Відчуження спірного майна без волевиявлення власника, витребування такого майна на користь законного власника від відповідача переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві для захисту права власності.
У відзиві представник ПП ВКФ «Дан-Авто» - Дубіцький А. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відзив обґрунтований тим, що судом першої інстанції при розгляді справи встановлено факт добровільного передання позивачкою ОСОБА_1 спірного автомобіля ОСОБА_3 (незважаючи на те чи для огляду потенційним покупцем, як вона зазначила під час допиту, чи для продажу, про що зазначено в повідомленні про підозру), з урахуванням особливостей правого режиму транспортного засобу як рухомого майна, суд мав достатньо підстав для висновку, що спірний автомобіль вибув з володіння ОСОБА_1 саме з її волі, а тому її позовні вимоги про витребування у добросовісного набувача не підлягали задоволенню, оскільки у цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування положень статті 388 ЦК України, на яку вона посилалась як на підставу своїх вимог.
У відзиві представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відзив обґрунтований тим, що транспортний засіб був придбаний у особи, яка на момент відчуження була належним власником за реєстраційними даними, за відсутності будь-яких обтяжень чи заборон. Наявність кримінального провадження не свідчить про обізнаність відповідача або попередніх набувачів щодо можливих порушень, що прямо зазначено у рішенні суду. Аргументи апеляційної скарги щодо недобросовісності набувачів є припущеннями та не підтверджені належними і допустимими доказами. Натомість у матеріалах справи відсутні будь-які об`єктивні дані, які б свідчили, що відповідач знала або могла знати про незаконність відчуження транспортного засобу.
У відзиві представник ОСОБА_4 – ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відзив обґрунтований тим, що спроба ОСОБА_1 витребувати майно у добросовісного набувача фактично спрямована на перекладення наслідків власних рішень та ризиків на третіх осіб, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства та принципу справедливого балансу інтересів.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзивів на апеляційну скаргу, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності належав автомобіль марки Lexus GX460, номер шасі: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , 2015 року випуску на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 31 серпня 2021 року.
У грудні 2024 року ОСОБА_1 добровільно передала свій автомобіль разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та двома парами ключів ОСОБА_3 , що підтверджується показами позивачки та свідка ОСОБА_8 
11 грудня 2024 року між ПП ВКФ «Дан-Авто» та ОСОБА_1 укладено договір комісії, за умовами якого остання доручила комітенту ПП ВКФ «Дан-Авто» за комісійну винагороду вчинити правочин щодо продажу автомобіля марки Lexus GX460, номер шасі: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , за ціною не нижче 950 000 грн.
Висновком експерта № СЕ-19/126-25/6245-ПЧ від 26.06.2025 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в договорі комісії № 5168/24/1/003695 від 11.12.2024 виконаний ймовірно не ОСОБА_1 , а іншою особою. Відповісти на питання в категоричній формі не виявилося можливим у зв`язку з частковими транскрипційними розбіжностями досліджуваного підпису та зразків підпису ОСОБА_1 , а також через ненадання вільних зразків її підпису.
12 грудня 2024 року між ПП ВКФ «Дан-Авто» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі – продажу автомобіля марки Lexus GX460, номер шасі: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , за ціною 950 000 грн.
12 лютого 2025 року, шляхом укладення договору купівлі – продажу через електронні сервіси та зовнішні ресурси, транспортний засіб марки Lexus GX460, номер шасі: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстровано на ОСОБА_2 , яка є власником автомобіля на даний час відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13 лютого 2025 року.
01 січня 2025 року Чернівецьким районним управлінням поліції ГУНП в Чернівецькій області внесено відомості до ЄРДР, номер кримінального провадження 42025266010000001, за ч. 2 ст. 289 за заявою ОСОБА_1 щодо незаконного заволодіння її автомобілем.
З копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42025266010000001 від 01.01.2025 вбачається, що за заявою ОСОБА_1 зареєстровано кримінальне провадження. Обставини: ОСОБА_3 у змові з невстановленими особами у період з 08.12.2024 по 12.12.2024 шляхом обману незаконно заволодів транспортним засобом марки Lexus GX460, номер шасі: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_1 , та в подальшому з корисливих мотивів здійснив його продаж.
СВ ЧРУП ГУНПУ здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12024263020001164 за ч.ч. 3, 4, 5 ст. 190 КК України.
З висновку експерта № СЕ-19/126-25/934-АВ від 22.01.2025, проведеного в рамках кримінального провадження, середня вартість автомобіля марки Lexus GX460, номер шасі: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 станом на 08.12.2024 становить 1 301 585,78 грн.
31 березня 2025 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 4, 5 ст. 190 КК України, у зв`язку із вчиненням шахрайства, в тому числі щодо автомобіля ОСОБА_1 
10 лютого 2025 року постановою слідчого у кримінальному провадженні №12024263020001164 оголошено розшук автомобіля «LEXUS GX 460», номер шасі НОМЕР_1 .
01 березня 2025 року проведено обшук автомобіля Lexus GX460, номер шасі: НОМЕР_1 , в результаті якого він був вилучений, оглянутий та визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні №12024263020001164 та залишений на зберіганні на території Голосіївського УП ГУНП в Київській області.
10 березня 2025 року ухвалою Чернівецького апеляційного суду у кримінальному провадженні №12024263020001164 накладено арешт на автомобіль марки «LEXUS», модель «GX 460» з державним номерним знаком НОМЕР_2 , 2015 року випуску, шляхом обмеження права на відчуження, розпорядження та користування цим майном.
Ухвалою Чернівецького районного суду міста Чернівців від 02 травня 2025 скасовано арешт, накладений на транспортний засіб Lexus GX 460 д.н.з. НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_2 . Зобов`язано вказаний транспортний засіб повернути власниці під розписку на відповідальне зберігання речового доказу.
19 травня 2025 року за ухвалою слідчого судді Чернівецького районного суду Чернівецької області розпорядження автомобілем «LEXUS GX 460», номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_4 повернуто ОСОБА_2 .
Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 пояснив, що 07 січня 2024 року ОСОБА_1 попросила перегнати машину з Бельгії в Україну. Вона дала номер телефону Мельника і він йому подзвонив коли перетнув кордон. Вони домовилися про зустріч в с. Чернівці біля магазину Метро о 17 годині. При зустрічі він передав останньому автомобіль, техпаспорт, ключі, зробив фото автомобіля, подзвонив Ауріці, що віддав автомобіль. Вказав, що ОСОБА_9 мав продати машину. При цьому зазначив, що ОСОБА_10 мала приїхати коли буде продаж для перереєстрації машини.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» – фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» – юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Віндикація – це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача – з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці. 
Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.
Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Фактичне передання транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.
У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.
Зазначене вище дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.
Не вважається вибуття транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.
Якщо воля на передання володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо – особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.
Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача.
Власник речі, у спірних правовідносинах – транспортного засобу, повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами статті 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20 (провадження № 61-1371сво23), від 11 грудня 2023 року у справі № 607/8879/21 (провадження № 61-7375сво22), постановах Верховного Суду від 19 липня 2023 року у справі № 753/18555/19, від 15 січня 2025 року у справі № 208/5532/18, на неврахування апеляційним судом яких посилається заявник у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Отже, у силу вимог змагальності цивільного судочинства саме позивач повинен довести вибуття майна із його володіння поза волею.
Позивач ОСОБА_1 та її представники у позовній заяві, в доводах апеляційної скарги, в судовому засіданні вказують на те, що автомобіль вибув з володіння позивачки поза її волею, що вона не видавала довіреності чи жодних інших передбачених законом повноважень на розпорядження майном іншим особам не надавала.
Проте при витребуванні майна у останнього набувача апеляційний суд застосовує тлумачення норм ЦК України, судових рішень Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду про добросовісність набувача.
У справі, яка переглядається, установлено, що позивачка ОСОБА_1 передала спірний автомобіль разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та двома парами ключів відповідачу ОСОБА_3 . В подальшому відбулася низка правочинів і за договором купівлі-продажу від 12 лютого 2025 року останнім власником автомобіля стала відповідачка ОСОБА_2 .
По суті, єдиним доказом на підтвердження доводів про те, що автомобіль вибув поза волею позивачки, нею надано висновок експерта № СЕ-19/126-25/6245-ПЧ від 26.06.2025, яким встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в договорі комісії № 5168/24/1/003695 від 11.12.2024 виконаний ймовірно не ОСОБА_1 , а іншою особою. 
ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 4, 5 ст. 190 КК України, у зв`язку із вчиненням шахрайства, в тому числі щодо автомобіля ОСОБА_1 .
Однак як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції стороною позивача не надано достовірних доказів фактичного вибуття автомобіля поза волею ОСОБА_1 .
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/8879/21 викладено висновок про те, що передання власником у користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.
Отже, з огляду на встановлені у цій справі обставини добровільного передання позивачкою належного їй транспортного засобу ОСОБА_3 , а також з урахуванням особливостей правового режиму транспортного засобу як рухомого майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірний автомобіль вибув з володіння ОСОБА_1 з її волі, а тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача, оскільки в цих правовідносинах відсутні правові підстави для застосування положень статті 388 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не підписувала договір комісії від 11 грудня 2024 року, не спростовують той факт, що первісне вибуття спірного автомобіля з володіння позивачки до ОСОБА_3 відбулося з її волі, чого позивачкою не спростовано. 
Колегія суддів зазначає, що за змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.
Судом апеляційної інстанції не встановлено, а стороною позивача належними та допустимими доказами не доведено, що ОСОБА_2 , яка придбала автомобіль за оплатним договором, знала чи могла знати про наявність будь-яких перешкод для його вчинення, чи могла допускати можливість настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач усупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а отже, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків, передбачених у статті 388 ЦК України.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, провадження № 61-22315сво18).
Як уже зазначалось, однією з цілей регулювання, встановленого ЦК України, є захист добросовісного набувача. Водночас регулювання має бути спрямованим виключно на захист того набувача, який є добросовісним, і не надавати захисту недобросовісному набувачу (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20, провадження № 12-33гс22).
З урахуванням наведеного, апеляційний суд, враховуючи добросовісність набуття та користування, зокрема, відповідачкою ОСОБА_2 спірним транспортним засобом, тому він не підлягає витребуванню у кінцевого добросовісного набувача у порядку, передбаченому статтею 388 ЦК України.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, та на законність судового рішення не впливають.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Кодрян Яна Дмитрівна, залишити без задоволення. 
Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 лютого 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 11 червня 2026 року.

Суддя- доповідач      І. М. Литвинюк

Судді:        І. Н. Лисак 

І. Б. Перепелюк