КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/22150/19-ц Головуючий у суді І інстанції Батрин О.В.
Провадження № 22-ц/824/6433/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 квітня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Желепи О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення процентів за договорами банківських вкладів,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому з урахуванням заяви про зміну підстав позову просив:
? стягнути з відповідача на його користь невиплачені кошти в сумі 66 027,44 грн та в сумі 15 015,30 доларів США;
? зобов`язати відповідача сплатити йому за період з 20 грудня 2014 року до моменту фактичного повернення невиплачених коштів проценти на суму вкладів 66 027,44 грн та на суму вкладів 15 015,30 доларів США;
? стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь штрафні санкції, а саме три проценти річних за користування грошовими коштами в сумі 66 027,44 грн у розмірі 7 408,46 грн, три проценти річних за користування грошовими коштами в сумі 15 015,30 доларів США у розмірі 40 804,50 грн, інфляційні збитки за невиплату грошових коштів в сумі 66 027,44 грн у розмірі 29 256,56 грн.
Позов обґрунтований тим, що 17 лютого 2016 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його тітки ОСОБА_2 та став власником грошових коштів в сумі 66 027,44 грн та 15 015,30 доларів США, які знаходилися на рахунках в АТ КБ «ПриватБанк».
Після звернення до відповідача ОСОБА_1 відмовлено у виплаті зазначених коштів із посиланням на наявність у нього перед банком дебіторської заборгованості. Позивач зазначав, що у нього відсутні будь-які грошові зобов`язання перед відповідачем, оскільки він не є клієнтом банку, не перебуває з ним у договірних відносинах та не є його боржником, утім відповідач безпідставно стверджував, що він завдав йому матеріальної шкоди під час роботи в АТ КБ «ПриватБанк».
Справа розглядалась судами всіх інстанцій неодноразово.
Печерський районний суд міста Києва рішенням від 13 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задовольнив та стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь: невиплачені за договорами банківських вкладів грошові кошти в сумі 66 027,44 грн та в сумі 14 965,30 доларів США; проценти за договорами банківських вкладів у розмірі 38 314,27 грн та у розмірі 4 035,38 доларів США; три проценти річних за період з 22 лютого 2016 року до 18 листопада 2019 року в сумі 48 103,46 грн; судовий збір у розмірі 4 704,90 грн.
Додатковим рішенням від 14 грудня 2020 року Печерський районний суд міста Києва стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат у розмірі 29 256,56 грн за період з 22 лютого 2016 року до 18 листопада 2019 року.
Київський апеляційний суд постановою від 14 квітня 2021 року апеляційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних в сумі 48 103, 46 грн змінив, визначивши суму до стягнення у розмірі 38 544, 16 грн. Додаткове рішення суду першої інстанції змінив у частині суми інфляційних втрат, визначивши суму стягнення у розмірі 18 348, 90 грн. В іншій частині рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Верховний Суд постановою від 01 вересня 2023 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 процентів за договорами банківського вкладу скасував та у цій частині передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
У частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення невиплачених за договорами банківського вкладу грошових коштів, процентів річних та інфляційних втрат рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2020 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року в незмінених апеляційним судом частинах, постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року залишив без змін.
Печерський районний суд міста Києва рішенням від 10 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Зобов`язав АТ КБ «ПриватБанк» сплатити ОСОБА_1 за період із 30 січня 2016 року до 16 лютого 2022 року проценти за банківськими вкладами у розмірі 54 771,54 грн та за період з 30 січня 2016 року до 20 лютого 2022 року проценти за банківськими вкладами у розмірі 5 826,55 доларів США. У задоволенні інших позовних вимог відмовив.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, адвокат Сокуренко Є.С. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк»звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції помилково зобов`язав банк сплатити позивачу проценти за спірними договорами депозитних вкладів в тому числі з огляду на те, що позивачем у цій частині обраний неналежний (неефективний) спосіб захисту свого права.
Вважав, що з урахуванням предмету спору та підстав позову, належним (ефективним) способом захисту у даному випадку було б пред`явлення вимог про стягнення нарахованих процентів за депозитними вкладами, а не зобов`язання відповідача сплатити проценти за певний період, оскільки вимога про стягнення є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України), а її задоволення може ефективно захистить права позивача у спірних правовідносинах, однак таких вимог останній не заявляв.
За наявності спору між сторонами в частині нарахування та виплати процентів виключається можливість задоволення позову про зобов`язання сплатити особі кошти, оскільки особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. 
Позовна вимога про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» сплатити ОСОБА_1 проценти за банківськими вкладами за певні періоди по своїй суті є вимогою про встановлення обставин та надання їм правової оцінки як неналежного виконання зобов`язання за договором депозитного вкладу, розглядаючи яку суд не здійснює захист прав та охоронюваних законом інтересів учасників спірних відносин.
Таким чином, на думку сторони відповідача, законом не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав або інтересів, як зобов`язання сплатити грошові кошти, адже задоволення відповідної вимоги не здатне призвести до захисту прав, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів.
Враховуючи наведене, спір може бути вирішений шляхом застосування інших ефективних способів захисту, які призведуть до реального захисту порушеного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу позивача.
Київський апеляційний суд постановою від 14 листопада 2023 року апеляційну скаргу адвоката Сокуренка Є. С., який діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», задовольнив частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року скасував та ухвалив у справі нове судове рішення. Зобов`язав АТ КБ «ПриватБанк» сплатити ОСОБА_1 за період з 20 грудня 2014 року до моменту фактичного повернення невиплачених коштів проценти на суму вкладів 66 027, 44 грн та суму вкладів 14 965,30 доларів США.
Верховний Суд постановою від 19 листопада 2025 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. Постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» - Пономарь С. Г. підтримав доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник  ОСОБА_1  - адвокат Логвинова Т. В. частково погодилась із аргументами апеляційної скарги в частині неправильного періоду нарахування процентів, просила переглянути рішення суду першої інстанції з урахуванням висновків Верховного Суду.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Суд установив, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 
17 лютого 2016 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сизоненко Д. В. видав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , згідно з яким її племінник ОСОБА_1 успадкував 1/2 частку грошових вкладів з відповідними процентами та нарахованою компенсацією, що знаходяться в АТ КБ «ПриватБанк» на рахунках:
- картковий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий 29 травня 2014 року, залишок 0,44 грн;
- депозитний картковий рахунок № НОМЕР_2 , відритий 24 листопада 2011 року, залишок 15 608,07 грн;
- депозитний договір від 11 вересня 2014 року № SAMDNWFD0070260619300, рахунок № НОМЕР_3 , залишок 37 756,41 грн;
- депозитний договір від 16 листопада 2010 року № SAMDN25000712924055, рахунок № НОМЕР_4 , залишок 48 689,11 грн;
- депозитний договір від 13 січня 2011 року № SAMDN25000713668110, рахунок № НОМЕР_5, залишок 18 624,04 доларів США, що становило 503 221,56 грн за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 17 лютого 2016 року;
- депозитний договір від 14 березня 2013 року № SAMDN25000733792497, рахунок № НОМЕР_6, залишок 30 001,29 грн;
- депозитний договір від 23 вересня 2012 року № SAMDN80000729065649, пролонгований з договору № SAMDN01000724492406, рахунок № НОМЕР_8, залишок 8 788,62 доларів США, що становило 237 468,51 грн за офіційним курсом НБУ станом на 17 лютого 2016 року;
- депозитний договір від 11 вересня 2014 року № SAMDNWFD0070260639100, рахунок № НОМЕР_7, залишок 2 517,94 дол. США, що становило 68 034,73 грн за офіційним курсом НБУ станом на 17 лютого 2016 року.
Позивач у порядку спадкування за законом після смерті своєї тітки набув право власності на грошові кошти у складі спадщини на загальну суму 66 027,44 грн та 14 965,30 доларів США.
У листі АТ КБ «ПриватБанк» від 26 травня 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20160506/5500 на звернення ОСОБА_1 від 29 квітня 2016 року щодо виплати грошових сум як спадщини з рахунків ОСОБА_2 та роз`яснення щодо виникнення дебіторської заборгованості повідомив, що за позивачем у банку рахується дебіторська заборгованість, яка виникла на підставі порушення ним наказу від 15 травня 2009 року № PR-2009-184 «Зміни в технології вилучення автомобілів», що виразилося в незаконному відчуженні від імені банку, без проведення аукціону автомобіля, видачі його з майданчика банку без оплати його вартості і заподіянні збитків АТ КБ «ПриватБанк» на суму 114 636 грн. У випадку, якщо ОСОБА_1 не погасить дебіторську заборгованість, банк має право списати її з рахунків, які входять до спадщини, або взагалі вилучити будь-яке інше майно, що належить йому, достатнє для погашення заборгованості у позасудовому порядку.
Київський районний суд м. Одеси рішенням від 21 червня 2018 року у справі № 520/1226/14-ц, яке набрало законної сили, за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про відшкодування завданих збитків у сумі 166 650,00 грн відмовив у задоволенні позовних вимог.
Також встановлено, що 18 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зміну підстави позову, в якій, зокрема, просив зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» сплатити йому за період з 20 грудня 2014 року до моменту фактичного повернення невиплачених коштів: 1) проценти на суму вкладів 66 027,44 грн; 2) проценти на суму вкладів 15 015,30 доларів США.
За відомостями, наданими представником позивача щодо виконання судового рішення у цій справі та повернення суми грошового вкладу, ОСОБА_1 17 лютого 2022 року виплачено грошові кошти у розмірі 126 987,27 грн (вклад у гривні), а 21 лютого 2022 року грошові кошти в сумі 418 749, 90 грн (вклад у доларах США) (т. 2, а. с. 145-146).
Ухвалюючи рішення від 10 лютого 2023 року, суд першої інстанції врахував, що свідоцтвом про право на спадщину від 17 лютого 2016 року, листом АТ КБ «Приватбанк» від 29 січня 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20160113/0333 підтверджено наявність грошових вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходяться на рахунках померлої ОСОБА_2 у банківській установі, а тому дійшов висновку, що період нарахування процентів за договорами банківського вкладу починається з наступного дня після такого повідомлення та триває до дня, який передує дню повернення коштів спадкоємцям.
Враховуючи надані представником позивача 26 січня 2023 року відомості щодо виконання судового рішення у цивільній справі та повернення суми грошового вкладу ОСОБА_1 , виплата грошових коштів у розмірі 126 987,27 грн (вклад у гривні) відбулася 17 лютого 2022 року, а грошових коштів в сумі 418 749, 90 грн (вклад у доларах США) - 21 лютого 2022 року, суд вважав, що датою закінчення періоду, за який підлягають до стягнення проценти, є відповідно 16 лютого 2016 року (вклад у гривні) та 20 лютого 2022 року (вклад у доларах США).
Здійснивши власні розрахунки заборгованості за процентами за договорами банківського вкладу по відповідним процентним ставкам, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині зобов`язання відповідача сплатити позивачу за період з 30 січня 2016 року по 16 лютого 2022 рік проценти за банківськими вкладами у розмірі 54 771,54 грн (19 064 грн за договором № SAMDNWFD0070260619300 + 19 367 грн за договором № SAMDN25000712924055 + 16 340,54 грн за договором № SAMDN25000733792497) та за період з 30 січня 2016 року по 20 лютого 2022 рік проценти за банківськими вкладами у розмірі 5 826,55 доларів США (4 092,53 доларів США за договором № SAMDN25000713668110 + 1 734,02 доларів США за договором № SAMDN01000724492406).
Проте колегія суддів не може погодитись з такими висновками районного суду.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Верховний Суд у своїй постанові від 19 листопада 2025 року зазначив, що Київський апеляційний суд постановою від 14 листопада 2023 року скасовуючи рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року та ухвалюючи у справі нове судове рішення, яким зобов`язав АТ КБ «ПриватБанк» сплатити ОСОБА_1 за період з 20 грудня 2014 року до моменту фактичного повернення невиплачених коштів проценти на суму вкладів 66 027, 44 грн та суму вкладів 14 965,30 доларів США, не звернув уваги, що з вимогою про припинення договорів банківських вкладів (депозиту) ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» листом від 29 квітня 2016 року щодо виплати грошових сум як спадщини з рахунків ОСОБА_2 , у зв`язку з чим 02 травня 2016 року відносини між сторонами за договорами банківських вкладів припинилися і з цього часу у позивача виникло право на стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків, передбачених частиною другою статтею 625 ЦК України.
Отже, Верховний Суд визнав частково обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що висновки апеляційного суду в частині зобов`язання відповідача сплатити позивачу за період з 20 грудня 2014 року до моменту фактичного повернення невиплачених коштів проценти на суму вкладів 66 027,44 грн та на суму вкладів 15 015,30 доларів США є помилковими, оскільки зроблені без належного і повного з`ясування усіх обставин справи та надання висновків щодо вказівок, які містяться у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2023 року, зокрема про те, що заявлена позивачем вимога про зобов`язання сплатити АТ КБ «Приватбанк» на його користь проценти за договором банківського вкладу суперечить закону та/або не є ефективною.
Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2023 року, передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 процентів за договорами банківського вкладу, вказав, що представник позивача звернулася до суду із заявою про зміну підстави позову, в якій, зокрема, просила зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» сплатити ОСОБА_1 за період з 20 грудня 2014 року до моменту фактичного повернення невиплачених коштів проценти на суму вкладів 66 027,44 грн та проценти на суму вкладів 15 015,30 доларів США, таким чином, стягуючи з відповідача на користь позивача проценти за договорами банківського вкладу у розмірі 38 314,27 грн та 4 035,38 доларів США відповідно до розрахунку від 17 березня 2020 року, суди вийшли за межі позовних вимог та не навели для цього належних мотивів, зокрема, що заявлена позивачем вимога суперечить закону та/або не є ефективною.
Натомість суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову, не навів висновків щодо вказівок, які містяться в постанові суду касаційної інстанції, зокрема про те, що заявлена позивачем вимога про зобов`язання сплатити АТ КБ «Приватбанк» на його користь проценти за договором банківського вкладу суперечить закону та/або не є ефективною.
Верховний Суд вказав, що під час нового розгляду справи апеляційному суду належить врахувати наведені у цій постанові висновки, врахувати вказівки, які містяться в постанові Верховного Суду від 01 вересня 2023 року, зокрема про те, що заявлена позивачем вимога про зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» сплатити на його користь проценти за договором банківського вкладу суперечить закону та/або не є ефективною.
Переглядаючи правильність висновків суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та з урахуванням вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 19 листопада 2025 року, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони в договорі можуть визначити момент, з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору. У випадку якщо сторони не встановили момент, з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору (постанова Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 756/420/17).
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 звертався до АТ КБ «ПриватБанк» 29 квітня 2016 року із листом щодо виплати грошових сум як спадщини з рахунків ОСОБА_2 , на це звернення надано відповідь АТ КБ «ПриватБанк» від 26 травня 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20160506/5500.
За таких обставин правовідносини між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» припинилися через два дні з моменту отримання повідомлення щодо виплати грошових сум, тобто 02 травня 2016 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 зроблено висновок про те, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються.
З врахуванням наведеного, оскільки договори банківських вкладів розірвані були розірвані між сторонами з 02 травня 2016 року, висновки суду першої інстанції в частині нарахування відсотків на вклади після 02 травня 2016 року є помилковими.
Задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд неправильно застосував норми матеріального права та висновки Верховного Суду до спірних правовідносин, не врахувавши, що виплата передбачених договорами та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договору вкладу та після припинення такого договору вказані проценти не нараховуються, а права та інтереси позивачки забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (пункт 5 частини третьої статті 2, частини перша, третя статті 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Лише якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, то суд не повинен відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20)).
Між тим, зобов`язуючи відповідача сплатити на користь позивача відсотки за банківськими вкладами, суд першої інстанції поза межами заявлених позовних вимог визначив період, за який такі відсотки стягуються, а також самостійно провів розрахунок цих відсотків і визначив їх розмір, хоча таких позовних вимог не було заявлено.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2021 року у цій справі звертав увагу на те, що суди залишили поза увагою відповідність заявлених позовних вимог в частині зобов`язання відповідача сплатити проценти положенням закону та/або їх ефективності. Проте, суд першої інстанції зазначених вказівок суду касаційної інстанції не врахував і помилково дійшов висновку, що ці вимоги позову ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.
Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.
Способи захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Таким чином, при розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 165/2486/19.
Тобто суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути позивач, звертаючись до суду.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98).
Правовідносини між сторонами, які стали підставою пред`явлення позову, виникли, зокрема з приводу невиплати банком ОСОБА_1 сум процентів за договорами банківського вкладу, які, на думку позивача, мали нараховуватись і виплачуватись йому АТ КБ «ПриватБанк» після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , і до моменту фактичного повернення депозитних коштів, тобто до лютого 2022 року.
Способом захисту таких вимог майнового характеру є вимоги про стягнення конкретних грошових сум за відповідний період.
Тобто, заявлені вимоги позивача про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме зобов`язати сплатити йому проценти на суму вкладів 66 027,44 грн та на суму вкладів 15 015,30 доларів США, у даному випадку є неналежним та неефективним способом захисту. Ці вимоги можуть бути обґрунтуванням іншої належної вимоги - про стягнення спірних грошових коштів у конкретному розмірі.
Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 210/2097/16-ц. 
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175, 265 ЦПК України).
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Суд, установивши порушення законодавства щодо банківського вкладу (як-то невиплата належних вкладнику сум процентів), повинен визначити точний розмір суми, яка не була виплачена банком, та стягнути вказану суму на його користь, що і є належним та ефективним способом захисту порушених прав та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду.
Проте, сама по собі позовна вимога про зобов`язання банку вчинити дії щодо виплати процентів вкладнику є безпідставною, оскільки не відповідає належному і ефективному способу захисту.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що позивачем обраний неналежний та неефективний спосіб захисту свого права та його вимоги сформульовані таким чином, що суд не має можливості виконати вимоги частини другої статті 5 ЦПК України й обрати спосіб захисту цього права, який би не суперечив закону.
При цьому у позивача існує право захистити свої інтереси шляхом подання позову з урахуванням положень ЦК України і ЦПК України.
Вищезазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який зробив помилковий висновок про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» сплатити йому за період із 30 січня 2016 року до 16 лютого 2022 року проценти за банківськими вкладами у розмірі 54 771,54 грн та за період з 30 січня 2016 року до 20 лютого 2022 року проценти за банківськими вкладами у розмірі 5 826,55 доларів США.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання сплатити проценти за договорами банківського вкладу.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про зобов`язання сплатити проценти відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 24 квітня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Желепа

Д.О. Таргоній