Справа № 211/216/26
Провадження № 2/211/2491/26

РІШЕННЯ
іменем України

17 червня 2026 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді – Ніколенко Д.М.,
за участю секретаря судового засідання – Медведєвої А.Д.,
позивача – ОСОБА_1 , представника позивача – ОСОБА_2 (ВКЗ), представника відповідача – ОСОБА_3 (ВКЗ),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності подружжя та відшкодування моральної шкоди,-
встановив:
позивач  ОСОБА_1 25.12.2025 засобами поштового зв`язку звернулася до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до  ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності подружжя та відшкодування моральної шкоди. Позивач просить визнати транспортний засіб CHERRY Tiggo державний номер НОМЕР_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частини транспортного засобу CHERRY Tiggo державний номер НОМЕР_1 ; поділити майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, та у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя передати ОСОБА_4 в особисту приватну власність транспортний засіб CHERRY Tiggo державний номер НОМЕР_1 з подальшою компенсацією ОСОБА_1 суми, що відповідає 1/2 його ринкової вартості; відшкодувати ОСОБА_1 суму витрат на грошову оцінку транспортного засобу CHERRY Tiggo державний номер НОМЕР_1 у розмірі 2 500 гривень 00 копійок; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 000 гривень 00 копійок; стягнути з відповідача понесені судові витрати у розмірі 4 443 гривень 49 копійок. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 04.11.2009 вона уклала шлюб з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який було зареєстровано у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 2476. Спільних дітей вони не мають. Проте у відповідача є син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є інвалідом з дитинства. Згодом йому була встановлена інвалідність підгрупи «А». Згідно медичного висновку № 69 від 30.10.2013, виданого Київським міським дитячим діагностичним центром, Ярослав має захворювання ВВР головного мозку. Мікроцефалія. Синдром когнітивних порушень та має групу інвалідності - підгрупа «А». Інвалідність ОСОБА_5 також підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 . З 2009 року позивач взяла на себе турботу про сина чоловіка. Сам ОСОБА_4 працював на будівництві та приховував зароблені кошти від родини. Власних коштів на утримання родини вона не мала. ОСОБА_4 пішов з сім`ї в серпні 2022 року нічого їй не сказавши та перестав виходити на зв`язок, залишивши їй свого сина-інваліда без будь-яких пояснень. Відповідач не ставив її до відома про свій намір розірвати зі нею шлюб. Про його звернення до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу вона дізналася випадково з сайту судової влади. Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.08.2025 у справі № 211/1633/25, провадження № 2/211/1296/25 шлюб між сторонами у справі було розірвано. За час перебування у шлюбі в липні 2014 року був придбаний транспортний засіб, зареєстрований на ім`я відповідача: марка CHERY, модель TIGGO, рік випуску 2014, дата реєстрації 16.07.2014, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Автомобіль стоїть у дворі за адресою їх фактичного спільного проживання з відповідачем в період шлюбу: АДРЕСА_1 . Позивач ним не користується з серпня 2022 року, тобто з того моменту, як відповідач пішов з сім`ї. На даний час між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна. Вартість транспортного засобу CHERRY TIGGO державний номер НОМЕР_1 становить 283 098 гривень 40 копійок. За цим позовом ОСОБА_1 просить передати ОСОБА_4 в особисту приватну власність спірний транспортний засіб з подальшою компенсацією їй суми, що відповідає 1/2 його ринкової вартості. Таким чином, виходячи із загальної вартості транспортного засобу, вартість 1/2 частини цього транспортного засобу становить: 283 098,40 грн / 2 = 141 549,20 гривень 20 копійок. Через постійну зайнятість по догляду за ОСОБА_6 з 2009 року по серпень 2025 року вона не мала змоги працевлаштуватися та забезпечувати самостійно власне життя. Позивач має вищу педагогічну освіту за спеціальністю «вихователь-психолог». Всі роки замість безкоштовного догляду за чужою дитиною-інвалідом підгрупи «А» вона могла б працювати в будь-якому закладі освіти, в дитячому садочку або в приватному дитячому садочку, де заробітна плата вище. Або вона працювала б по догляду за дитиною в будь-якій сім`ї. Наприклад, станом на 2025 рік оплата послуг няні-гувернантки в місті Києві становить 500,00 грн за 1 годину. Але через погіршення стану її здоров`я у зв`язку з переломом правої руки та ушкодженням хребта таке навантаження, як повний робочий день по догляду за дитиною в сім`ї або повний робочий день в приватному садочку їй вже не під силу. Тобто вона вже не зможе відновити свій попередній стан здоров`я, а саме хребта та повноцінне функціонування її правої руки. Позивач просить суд оцінити тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, погіршення її здібностей та можливості їх реалізувати. Отже, бездіяльністю відповідача їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 10 000 000 гривень. Визначаючи розмір моральної шкоди, позивач виходила з наступних міркувань: скільки б мала змогу заробити грошей за всі роки безкоштовного догляду за дитиною-інвалідом відповідача при умові зайнятості повний робочий день за надання послуг по догляду за дитиною в якості няні, виходячи з цін за надання таких слуг в місті Києві у відповідний рік. Загальна сума можливого її доходу становила б 25 582 000 грн, тобто більш як 25 мільйонів гривень.
07.04.2026 представник відповідача ОСОБА_3 скерував до підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 повністю. В обґрунтування відзиву представник зазначив наступне. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з листопада 2009 року перебували в шлюбі, від шлюбу спільних дітей не мають. На момент укладення шлюбу у позивача був син, якому виповнилося 16 років, а у відповідача - син із інвалідністю від попередніх відносин. Варто зазначити, що стосунки сторін у справі почалися після смерті цивільної дружини відповідача, яка тривалий час хворіла на онкологічне захворювання. Після одруження позивач добровільно погодилася брати участь у догляді за сином відповідача. Вони домовилися, що він забезпечуватиме сім`ю матеріально, а вона займатиметься побутом і доглядом за дитиною. Подружнє життя тривалий час було спокійним і стабільним, вони разом вели спільне господарство, суттєвих конфліктів не виникало. Позивач оформила на себе догляд за сином відповідача, як за дитиною з інвалідністю, та отримувала відповідну державну допомогу, яку витрачала на власний розсуд. Однак, у 2022 році відповідачу стало відомо, що позивач разом з її сином зверталися до різних державних органів із питання позбавлення його батьківських прав щодо його сина ОСОБА_6 . Вдома на нього систематично чинився моральний і психологічний тиск: йому висували вимоги «добровільно відмовитись від усього», погрожували «зробити це юридично». Під тиском обставин він був змушений тимчасово залишити спільне житло, мешкав у хостелах, однак, продовжував матеріально забезпечувати сина - надсилав кошти, ліки, необхідні речі, про що свідчать наявні чеки та інші документи. У 2025 році позивач привезла сина ОСОБА_6 до управління соціального захисту населення Печерського району м. Києва та залишила його там, повідомивши працівникам: «у нього є батько - нехай забирає». Про цей факт було повідомлено поліцію, яка його розшукала. Після втручання правоохоронних органів дитину передали ОСОБА_4 . Подія зафіксована працівниками поліції відповідними матеріалами фотофіксації. Наразі відповідач проживає разом із сином, самостійно здійснюю його догляд та забезпечення, постійного житла не має, працює за можливістю, проте робить усе можливе для повного забезпечення його потреб і лікування. Щодо вимог про поділ майна подружжя. Позивач у поданій позовній заяві просить: визнати транспортний засіб марки Chery Tiggo, державний номерний знак НОМЕР_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного транспортного засобу, а також здійснити поділ майна шляхом передачі автомобіля у власність відповідача з подальшим стягненням з нього грошової компенсації у розмірі 1/2 його ринкової вартості. Відповідач не заперечує, що транспортний засіб Chery Tiggo був придбаний у період шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, отже, підлягає поділу відповідно до положень статей 60, 61, 70, 71 Сімейного кодексу України. Водночас заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими, безпідставними, такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, та не підлягають задоволенню з огляду на таке. Із змісту позовної заяви прямо вбачається, що спірний транспортний засіб фактично знаходиться за місцем проживання позивача, а саме у дворі де вона мешкає за адресою АДРЕСА_1 . Таким чином, автомобіль не перебуває у володінні, користуванні чи розпорядженні відповідача, а знаходиться у повному фактичному володінні, користуванні та розпорядженні позивача. При цьому твердження ОСОБА_1 про те, що вона не користується зазначеним транспортним засобом, є голослівними, необґрунтованими та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про перешкоджання останній у користуванні транспортним засобом з боку відповідача, або про інше порушення її прав. Отже, відсутні правові та фактичні підстави вважати, що права позивача порушені, не визнаються або оспорюються відповідачем, що є необхідною передумовою для звернення до суду з відповідними вимогами. Крім того, твердження позивача про відсутність згоди між сторонами щодо поділу майна є безпідставним, оскільки ОСОБА_1 не зверталася до ОСОБА_4 з будь-якими пропозиціями щодо врегулювання спору у добровільному порядку, не ініціювала переговорів та не вчиняла дій, спрямованих на досягнення домовленості. Це свідчить про відсутність реального спору між сторонами. Більше того, з урахуванням того, що спірний транспортний засіб перебуває у фактичному володінні позивача, відсутні будь-які підстави вважати, що її права порушені або потребують судового захисту. Крім того, вимога позивача про передачу транспортного засобу у власність відповідача з одночасним стягненням з нього грошової компенсації є безпідставною, несправедливою та такою, що суперечить принципам розумності, добросовісності та справедливості, оскільки відповідач фактично не володіє, не користується та не розпоряджається транспортним засобом; автомобіль перебуває у володінні та користуванні позивача; відсутні будь-які правові підстави для покладення на відповідача обов`язку сплачувати грошову компенсацію за майно, яким він не користується. Водночас, з метою справедливого, розумного та збалансованого врегулювання спірних правовідносин, відповідач пропонує інший спосіб поділу спірного майна, а саме: залишити транспортний засіб у спільній частковій власності сторін із визначенням часток по 1/2 за кожним із співвласників, що відповідатиме вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам справи та забезпечить дотримання прав і законних інтересів обох сторін. Щодо моральної шкоди. Позивач у поданій позовній заяві заявила вимогу про стягнення 10 000 000 грн моральної шкоди, мотивуючи це тим, що вона нібито піклувалася про сина відповідача, який має інвалідність, не мала змоги проходити планові медичні огляди після того, як отримала травму (зламала руку), а також тим, що через необхідність догляду за дитиною нібито втратила можливість працювати та заробляти кошти. На думку позивача, зазначені обставини нібито спричинили їй моральні страждання, які підлягають грошовому відшкодуванню у зазначеному розмірі. Сторона відповідача вважає такі вимоги абсолютно безпідставними, неправомірно завищеними та надуманими. Позивач не надала жодних доказів, які б свідчили про те, що відповідач порушував її особисті немайнові права або вчиняв будь-які дії, здатні спричинити моральну шкоду. Навпаки, наявні у справі обставини свідчать про протилежне - саме дії позивача могли спричинити моральні переживання як відповідачу, так і його дитині. Зокрема, позивач самостійно ініціювала процедуру позбавлення відповідача батьківських прав, а згодом залишила дитину в органі соціального захисту населення, повідомивши працівникам, що «у дитини є батько, нехай він її забирає». Саме після втручання правоохоронних органів дитина була передана відповідачу, що повністю спростовує будь-які твердження позивача про його «байдужість» або «жорстокість». Навпаки, власна поведінка позивача поставила дитину у вкрай вразливе становище та свідчить про відсутність належної відповідальності з її боку. Позивач посилається на те, що начебто не могла проходити планові медичні огляди через «байдужість» відповідача та відмову в догляді за дитиною в той час, коли вона мала відвідати лікаря. Однак, ці твердження не відповідають дійсності. У матеріалах справи містяться документи, які чітко підтверджують, що у 2015 році позивач проходила необхідні медичні обстеження, зокрема, рентген, МРТ та консультації лікарів. Це повністю спростовує доводи позивача та свідчить, що твердження про «неможливість обстежень» не мають жодного фактичного підґрунтя. Так само безпідставними є її посилання на нібито відсутність матеріальної підтримки з боку відповідача. Відповідач постійно надавав кошти на потреби сім`ї, забезпечував необхідні витрати, а твердження позивача про те, що нібито його заробітну плату він витрачав на іншу особу - сестру чи матір - не підтверджені жодним доказом. Більше того, у самій позовній заяві позивач зазначає, що ці відомості є лише її здогадками та припущеннями, а не встановленими фактами. Згідно з вимогами Цивільного процесуального кодексу України, припущення не можуть вважатися доказами, а тому відповідні твердження не мають доказового значення. Крім того, наявність рахунків у банках не означає, що на них зберігаються кошти або заощадження. Сам факт наявності банківської картки не є доказом приховування коштів, а позивач не надала жодного документального підтвердження своїх звинувачень у цій частині. Водночас, окрім фінансового утримання з боку відповідача, позивач була офіційно оформлена як особа, що здійснює догляд за дитиною з інвалідністю, і отримувала державну допомогу у встановленому законом розмірі, яку витрачала на власний розсуд. Ця допомога фактично компенсувала їй втрату доходу, пов`язану з доглядом за дитиною. Тому твердження ОСОБА_1 про те, що вона нібито втратила можливість працювати та заробляти, є безпідставним і суперечить її власному правовому статусу як особи, що добровільно обрала догляд та отримувала відповідні державні виплати. Вона самостійно обрала такий вид зайнятості, усвідомлюючи, що отримуватиме державну допомогу замість заробітної плати. Отже, вимога про відшкодування нібито «втраченої можливості працювати і заробляти кошти» є юридично необґрунтованою та неприпустимою. Жодних протиправних, принизливих чи образливих дій щодо позивача відповідач не вчиняв. Після того, як позивач почала ініціювати процедуру позбавлення його батьківських прав, атмосфера спільного проживання стала нестерпною не з вини відповідача. Вона та її син систематично чинили на нього психологічний тиск, погрожували примусовим позбавленням батьківських прав, вимагали «добровільної відмови» від дитини, що змусило його залишити спільне житло. Таким чином, припинення спільного проживання стало наслідком поведінки позивача, а не дій відповідача, що ще раз підтверджує відсутність його вини у виникненні будь-яких моральних страждань у позивача. Протягом усього спільного життя ОСОБА_1 мала повне право відмовитися від здійснення догляду або працевлаштуватися, якщо її не влаштовували умови проживання чи розподіл сімейних обов`язків. Однак, вона цього не зробила, що свідчить про добровільність її вибору та відсутність будь-якого примусу з боку відповідача. Отже, наявні обставини переконливо свідчать, що позивача влаштовували умови проживання, розподіл сімейних обов`язків і рівень матеріального забезпечення, а її нинішні твердження про «моральні страждання» є надуманими, суперечливими та спрямованими виключно на отримання безпідставної грошової компенсації. Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення 10 000 000 грн моральної шкоди не має жодних фактичних чи правових підстав, є безпідставною, надуманою та зловживанням процесуальними правами і підлягає відхиленню судом у повному обсязі.
19.04.2026 позивачем ОСОБА_1 направлено на адресу суду відповідь на відзив, який отриманий судом 21.04.2026, в якому позивач просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. У відповіді на відзив позивач спростовує заперечення відповідача, пояснив, що вона не згодна з твердженням ОСОБА_4 щодо того, що після одруження добровільно погодилася брати участь у догляді за його сином. З самого початку спільного проживання позивач не давала згоди на цілодобовий догляд за сином чоловіка - ОСОБА_5 . Їй було обіцяно з боку чоловіка, його матері та сестри, що вони будуть допомагати у догляді за його сином та підтримувати у побутових питаннях. Але всі роки з укладення шлюбу, з 04.11.2009 по 15.08.2025, їй жодного разу не була надана допомога по догляду за дитиною-інвалідом ані чоловіком - батьком ОСОБА_6 , ані його матір`ю чи сестрою. Їй просто залишили беззмінно цілодобово доглядати дитину-інваліда та тривало це більше 15 з половиною років. Просить шановний суд звернути увагу на той факт, що саме внаслідок поведінки відповідача, під тиском обставин вона була змушена здійснювати постійний догляд без належної підтримки, що призвело до її фізичного виснаження, психологічного напруження та обмеження соціального життя. ОСОБА_4 систематично ухилявся від догляду за дитиною. Вона була змушена оформлювати нотаріальні довіреності, щоб самостійно вирішувати питання щодо навчання, медичного обслуговування, реабілітації ОСОБА_6 у державних установах, адже він відмовлявся будь-де з`являтися чи займатися питанням власного сина. Щодо заявленого твердження ОСОБА_4 про отримання нею державної допомоги за догляд за сином чоловіка - дитиною з інвалідністю, яку вона з його слів «витрачала на власний розсуд» хочу уточнити наступне. З 29.01.2008 відповідач перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, як законний представник дитини з інвалідністю підгрупи «А» ОСОБА_5 , 2005 року народження, та отримує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю, відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю». Крім того, він всі роки отримував надбавку на догляд за дитиною з інвалідністю підгрупи «А». З 2009 року позивачу потрібно було оформлювати трудовий/страховий стаж, так як вона вже не працювала, а фізично доглядала ОСОБА_6 - дитину з інвалідністю. Проте, по 2011 рік чоловік не вирішував питання щодо оформлення їй соціальних виплат, через що вона залишалася без трудового/страхового стажу. За порадою працівників Центру реабілітації вона оформила догляд за ОСОБА_7 . Вона отримувала тільки компенсацію з 2011 по 2017 рік в розмірі 100 гривень 00 копійок на місяць як фізична особа, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі. Тому твердження відповідача у відзиві, що державна допомога фактично компенсувала мені втрату доходу не відповідає дійсності. По-перше, державну допомогу на дитину з інвалідністю та надбавку на догляд за інвалідом отримував ОСОБА_4 , як єдиний законний представник такої дитини-інваліда, при цьому не здійснюючи такого догляду. По-друге, вона отримувала тільки компенсацію 100 грн на місяць, котрі ніяким чином не могли компенсувати їй втрату доходу. У 2017 році позивачу припинили нарахування трудового/страхового стажу, при цьому він автоматично був перерахований на батька дитини ОСОБА_4 . З 01.01.2017 по 01.08.2022 догляд за ОСОБА_5 оформлений незаконно на ОСОБА_4 , хоча він фактично не займався дитиною. Також позивач відхиляє твердження відповідача, що вона самостійно ініціювала процедуру позбавлення відповідача батьківських прав щодо його сина ОСОБА_6 . Пропозиції оформити опікунство над ОСОБА_6 та позбавити ОСОБА_4 батьківських прав надійшли їй тільки після того, як останній покинув сім`ю та фактично залишив свого сина на її піклуванні. На той час ОСОБА_6 вже виповнилося 17 років. Крім того, у відзиві ОСОБА_4 стверджує, що вдома ОСОБА_1 систематично чинила на нього моральний і психологічний тиск з вимогами відмовитися від усього, погрожувала йому зробити це юридично. Позивач не розуміє, від чого саме відповідач мав відмовитися, адже єдиним спільним майном, яке могло підлягати відмові, був автомобіль. Доглядом за сином та утриманням сім`ї ОСОБА_4 не займався та ще й приховував зароблені ним гроші під час шлюбу, коли вона здійснювала догляд за його сином. Позивач наголосила, що вона не претендує на те, щоб залишити автомобіль собі, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Навпаки, вона дає згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. Щодо відшкодування моральної шкоди. З 2009 року по 14.08.2025 позивач фактично не мала можливості на відпочинок, її фізичний та емоційний стан постійно погіршувався, оскільки ночами вона не могла висипатися. Їй доводилося прокидатися багато разів за ніч і щоночі та заспокоювати ОСОБА_8 , перебувати поруч, щоб ОСОБА_5 не кричав голосно, супроводжуючи його до туалету та постійно перебувати поруч, щоб забезпечити його безпеку та належний догляд. Таким чином, фізичне та психічне виснаження позивача є прямим наслідком постійного догляду за дитиною ( ОСОБА_7 ) без належної підтримки з боку чоловіка та інших членів його родини. Позивач просить суд оцінити тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, погіршення її здібностей та можливості їх реалізувати.
07.05.2026 представник відповідача ОСОБА_3 скерував до підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому просив визнати доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами, відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник вказує на те, що твердження позивача про примусовий характер здійснення догляду є надуманими, непослідовними та спрямованими на створення уявлення про порушення її прав, що не підтверджується фактичними обставинами справи. Наведені позивачем обставини щодо матері та сестри відповідача не стосуються предмета доказування, не підтверджують порушення її прав, у зв`язку з чим підлягають відхиленню судом. Твердження позивача про ухилення відповідача від догляду за дитиною є оціночними, не підтвердженими доказами та спрямовані виключно на формування негативного уявлення про відповідача, що не може бути покладено в основу судового рішення. Доводи позивача щодо розміру соціальних виплат є безпідставними, юридично неспроможними та такими, що не підтверджують наявність порушення її прав з боку відповідача. Суперечливість та непослідовність позиції позивача щодо наявності або відсутності власних джерел доходів істотно знижує рівень довіри до її доводів та не дозволяє визнати їх належною підставою для задоволення позовних вимог. Щодо відшкодування моральної шкоди. Заявлена позивачем до стягнення сума моральної шкоди є умовною, розрахованою довільно та не підтвердженою жодними належними доказами. Відсутність доказів протиправної поведінки відповідача, причинно-наслідкового зв`язку, реальних моральних страждань, а також необґрунтованість розміру заявлених вимог позивача свідчать про безпідставність вимоги про відшкодування моральної шкоди та є підставою для відмови у її задоволенні в повному обсязі. Також представник зауважує, що хоч транспортний засіб зареєстрований на відповідача, фактично протягом тривалого часу ним користувалася саме позивач, що має істотне значення для оцінки обставин справи. У зв`язку з викладеним, стягнення з відповідача грошової компенсації за автомобіль за таких умов є неправомірним, оскільки покладає на нього несправедливий фінансовий тягар та може призвести до порушення його майнових прав.
13.05.2026 позивачем ОСОБА_1 на електронну пошту суду направлено відповідь на заперечення, в якій позивач просить відхилити заперечення відповідача ОСОБА_4 на відповідь на відзив, визнати доводи відповідача, викладені у запереченні на відповідь на відзив, необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами. Протокольною ухвалою від 17.06.2026 відповідь на заперечення долучено до матеріалів справи як додаткові письмові пояснення.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2026 справу розподілено судді Ніколенко Д.М.
Ухвалою судді Ніколенко Д.М. від 15.01.2026 провадження у справі було відкрито та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 11.02.2026.
Підготовче судове засідання 11.02.2026 відкладено на 16.03.2026 за клопотанням позивача.
Протокольними ухвалами від 16.03.2026 в задоволенні клопотань позивача про витребування доказів відмовлено.
Протокольною ухвалою від 16.03.2026 підготовче судове засідання закрите та справу призначено до судового розгляду на 06.04.2026.
02.04.2026 до суду надійшла заява ОСОБА_1 , надіслана засобами поштового зв`язку 29.03.2026, про відвід судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Ніколенко Д.М.
Ухвалою від 06.04.2026 заяву позивача  ОСОБА_1 про відвід судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Ніколенко Дар`ї Миколаївни визнано необґрунтованою. Постановлено питання про відвід судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Ніколенко Дар`ї Миколаївни передати для її вирішення іншому судді у відповідності до вимог ч. 3 ст. 40 та ч. 1 ст. 33 ЦПК України.
Ухвалою судді Рагозіної С.О. від 08.04.2026 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Ніколенко Дар`ї Миколаївни від розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності подружжя та відшкодування моральної шкоди.
Представником відповідача адвокатом Осадчим П.Ю. від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_4 13.04.2026 через систему «Електронний суд» ЄСІТС скеровано заяву про залишення позовної заяви без руху та надання строку на усунення недоліків, яка отримана судом 14.04.2026, в якій представник просить залишити позовну заяву ОСОБА_9 без руху, посилаючись на недоліки позову в частині сплати судового збору.
27.04.2026 представник позивача ОСОБА_2 скерувала до підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» клопотання про долучення доказів, в якому просила долучити до матеріалів справи копію Звіту про оцінку КТЗ № 77/84.04.26 від 23.04.2026.хвалою від 04.05.2026 позовну заяву  ОСОБА_1 залишено без руху.
05.05.2026 недоліки позову було усунуто.
Протокольною ухвалою від 17.06.2026 заяву представника відповідача ОСОБА_3 щодо розміру судового збору, який підлягає сплаті, - залишено без розгляду.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 наполягала на задоволенні позовних вимог та просила їх задовольнити в повному обсязі, суду пояснила, що спірний автомобіль стоїть у дворі біля її будинку, на ньому ніхто не їздить. Ключі від авто знаходяться у неї. Автомобілем вона не користується. Відповідач не дозволяв їй користуватися автомобілем за час спільного проживання. Вона вважає, що наразі існують перешкоди у користуванні автомобілем. Зараз за станом здоров`я позивач не хоче користуватися спірним автомобілем. Також позивач пояснила, що за тих умов, в яких вона жила, вона була змушена доглядати дитину відповідача – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Представник позивача ОСОБА_2 підтримала заявлені позивачем позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник суду пояснила, що позивач обґрунтовує стягнення з відповідача моральної шкоди на свою користь не через насилля у сім`ї, а через необхідність ОСОБА_1 довготривало доглядати за дитиною відповідача – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти позовних вимог позивача, вважає що даний спір можна було врегулювати мирним шляхом. Представник пояснив, що відповідач також не користується спірним автомобілем та не перешкоджає позивачу їм користуватися, тому вважає, що судом має бути визнано лише право власності на авто за кожним з подружжя в розмірі 1/2 частки. Моральна шкода позивачем не обґрунтована, чотири елементи не доведені. Позивача ніхто не змушував весь цей час доглядати за дитиною відповідача, вона цим займалася на добровільній основі.
Відповідач ОСОБА_4 належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явився.
Вислухавши позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить такого висновку.
У судовому засіданні встановлено, що  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 04.11.2009 перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1 а.с. 18 - копія свідоцтва про шлюб).
Спільних дітей не не мають.
Рішенням Довгинцівського районного суду Дніпропетровської області від 14.08.2025 у справі № 211/1633/25 шлюб між  ОСОБА_4 та ОСОБА_1  було розірвано, рішення оскаржене, набрало законної сили 10.12.2025 (т. 1 а.с. 23, 24 – копія рішення, https://reyestr.court.gov.ua/Review/132495493).
16.07.2014 подружжя ОСОБА_10 придбало транспортний засіб CHERRY Tiggo державний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу було оформлено на ім`я відповідача (т. 1 а.с. 25 – копія свідоцтва).
ОСОБА_1 звернулася до суду з метою поділу неподільної речі – транспортного засобу CHERRY Tiggo державний номер НОМЕР_1 , що перебуває у спільній сумісній власності та набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору позивач бачить у відмові від своєї частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль та отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку. Відомості про наявність у сторін інших спорів щодо поділу набутого у шлюбі спільного сумісного майна відсутні.
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).
Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Частиною першої статті 60 СК України також визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
Згідно частини першої статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:
1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;
2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування майном є неможливим;
4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни).
Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).
Позивач не претендує на те, щоби транспортний засіб залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.06.2018 у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.
Тому суд відхиляє заперечення відповідача з приводу стягнення з нього грошової компенсації за автомобіль та зауважує, що факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.04.2020 у справі № 210/4854/15-ц, від 24.03.2021 у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.02.2020 у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2020 у справі № 487/6195/16-ц і від 09.06.2021 у справі № 760/789/19).
Що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання транспортного засобу CHERRY Tiggo державний номер НОМЕР_1  об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити та, виходячи з приписів статті 11 ЦПК України, відповідно до принципу пропорційності, особливості предмета спору, припинити право спільної сумісної власності подружжя  ОСОБА_10 на спірний рухомий об`єкт, виділивши вказаний автомобіль  ОСОБА_4 . Відповідно стягнути з відповідача грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості транспортного засобу CHERRY Tiggo державний номер НОМЕР_1  у розмірі 126 282 гривні 00 копійок на користь позивача.
При цьому суд зауважує, що розмір грошової компенсації вираховувався, виходячи зі Звіту № 77/84.04.26 про оцінку колісного транспортного засобу від 23.04.2026, яким визначено, що вартість КТЗ на дату оцінки становить 252 564,00 грн. Відповідно 1/2 частка ринкової вартості спірного транспортного засобу - 252 564,00 грн / 2 = 126 282,00 грн.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Як встановлено матеріалами справи та у судових засіданнях під час розгляду справи, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яка спричинена через необхідність довготривало доглядати неповнолітню дитину відповідача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є інвалідом з дитинства (т. 1 а.с. 19 – копія свідоцтва про народження, т. 1 а.с. 20 – копія посвідчення серії НОМЕР_2 ).
Факт того, що ОСОБА_1 здійснювала догляд за неповнолітньою дитиною з інвалідністю підгрупи «А» ніким не оспорюється, ба більше, підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.04.2026 у справі № 753/18723/23, яким встановлено факт, що ОСОБА_1 здійснювала догляд за неповнолітньою дитиною з інвалідністю підгрупи «А» - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 01.01.2017 по 01.08.2022 (т. 1 а.с. 39-42 – копія рішення).
Проте сторона відповідача наполягає на тому, що позивач здійснювала цей догляд з власного бажання, її до цього ніхто не примушував.
Суд приймає до уваги заперечення сторони відповідача з цього приводу та вважає, їх обґрунтованими. При цьому позицію позивача, яка у судовому засіданні пояснила, що за тих умов, в яких вона жила, вона була змушена була доглядати за дитиною відповідача – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд вважає інфантильною та зауважує, що дане рішення було прийнято нею, як дієздатною фізичною особою, на власний розсуд та вона мала усвідомлювати всі його наслідки, враховуючи, що вона за освітою є «вихователем-психологом», тобто ОСОБА_1 не могла не усвідомлювати ступінь тягаря, який вона не себе бере.
З огляду на те, що моральна шкода стягується лише внаслідок заподіяння фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, а при розгляді даної судом не було встановлено обставин та незаконних дій або бездіяльності відповідача по відношенню до позивача, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
На підставі статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат, зокрема, судового збору. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з врахуванням положень статті 141 ЦПК України вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, що є мінімальною ставкою судового збору за вимогу майнового характеру.
Відповідно до статті 139 частини 6 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. 
Згідно частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем також заявлено вимогу щодо стягнення витрат, пов`язаних із залученням експерта, у розмірі 3 750,00 грн та надано належні докази підтвердження вказаних витрат (т. 1 а.с.36 – копія квитанції від 20.05.2025, т. 1 а.с. 219 - копія квитанції від 23.04.2026).
З огляду на викладене вище, беручи до уваги те що, судом задоволено вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за 1/2 частку ринкової вартості транспортного засобу CHERRY Tiggo державний номер НОМЕР_1 , а судові витрати позивача, пов`язані сам з цією вимогою, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язаних із залученням експерта, у розмірі 3 750,00 грн.
Керуючись статтями 4, 11, 12, 13, 76-80, 82, 89, 139, 141, 263-265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд-
ухвалив:
позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати транспортний засіб CHERRY Tiggo державний номер НОМЕР_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на транспортний засіб CHERRY Tiggo державний номер НОМЕР_1 , виділивши вказаний автомобіль ОСОБА_4 .
Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості транспортного засобу CHERRY Tiggo державний номер НОМЕР_1 у розмірі 126 282 (сто двадцять шість тисяч двісті вісімдесят дві) гривні 00 копійок на користь ОСОБА_1 .
В іншій частині в задоволенні позову – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ) в порядку відшкодування судових витрат: витрати, пов`язані із залученням експерта, в сумі 3 750 (три тисячі сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок, судовий збір у сумі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 23 червня 2026 р.

Суддя         Д.М. Ніколенко