П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року м. Київ

Справа №365/198/25
Апеляційне провадження №22-ц/824/2654/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Згурівського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Солдатової Т.М. 12 серпня 2025 року у с. Згурівка, 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми грошових коштів (процентів згідно зі ст. 1048 ЦК України) з неповернутої суми за час невиконання судового рішення,

В С Т А Н О В И В

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь грошову суму у розмірі 24383,71 грн та судовий збір - 1211,20 грн.
В обґрунтування позову зазначав, що Згурівським районним судом Київської області були ухвалені рішення відповідно до яких з ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто загальну суму боргу в розмірі 254292,04 грн, включаючи зокрема основний борг у сумі 67700 грн, яку відповідач визнала.
Вказано, що рішенням Згурівського районного суду Київської області від 05 червня 2015 року у справі № 365/133/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача борг за договором позики, з урахуванням інфляційних втрат та 3 відсотків річних з простроченої суми, що були розраховані станом на 31 січня 2015 року включно, в розмірі 96026,59 грн.
У подальшому, позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з позовами про стягнення та донарахування процентів згідно ст. 1048 ЦК України, з неповернутої суми грошових коштів за час невиконання судового рішення та з позовами про стягнення та донарахування інфляційних втрат та 3 відсотків річних з простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
На день звернення позивача до суду заборгованість відповідачем навіть частково не погашена. Станом на 06 березня 2025 року розмір заборгованості становить 254292,04 грн, включаючи зокрема основний борг у сумі 67700 грн. таким чином відповідач продовжує ухилятись від виконання рішень суду. 
Тому позивач, посилаючись на положення ст. 1048 ЦК України, просив стягнути з відповідача нараховані відсотки за користування позикою за період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2024 року в загальній сумі 24383, 71 грн.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 12 серпня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми грошових коштів (процентів згідно зі ст. 1048 ЦК України) з неповернутої суми за час невиконання судового рішення - відмовлено.
Вирішуючи спір районний суд врахував висновок Верховного Суду наведений у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц, згідно з яким суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Суд ухвалою від 02 травня 2025 року відмовив у прийнятті заяви про визнання позову відповідачем та продовжив судовий розгляд.
Районний суд вказав і на те, що регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Враховуючи, що сторонами узгоджено, що грошові кошти у розмірі 67700 грн, надані ОСОБА_1 у позику ОСОБА_2 підлягали поверненню до 25 квітня 2013 року, а грошові кошти у розмірі 24383,71 грн, які позивач просить стягнути з відповідача на підставі ст. 1048 ЦК України, нараховані поза межами строку, на який надано позику, суд відмовив позові.

Не погодився із рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 , його представником - адвокатом Григоренком А.О. подана апеляційна скарга, в якій вказується на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.
Позивач звертає увагу, що суд першої інстанції не погодився із заявою відповідача про повне визнання нею позову та ухвалою суду відмовив у прийнятті такого визнання продовживши судовий розгляд. Повне визнання позову не суперечить закону та не порушує нічиїх прав, а прийнята судом ухвала є нічим іншим як умисне затягування судового розгляду та упереджене ставлення до позивача.
Вважає, що районний суд помилково відмовив у задоволенні позову з посиланням на постанови Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 та від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, оскільки вони є некоректними, оскільки відносини, які були предметом розгляду у них не є релевантними, й позивачами у даних справах були банки, а не фізичні особи.
Окрім цього, позивач вказує, що районний суд залишив поза увагою те, що розмір процентів у борговій розписці між сторонами не визначений, а позика надавалась відповідачу не під проценти та не була кредитом, щоб можна було говорити про проценти за користування позикою, як це безпідставно вказано в рішення суду. 
На підставі викладеного, просить скасувати рішення Згурівського районного суду Київської області від 12 серпня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалася.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що рішенням Згурівського районного суду Київської області від 05 червня 2015 року у справі № 365/133/15-ц, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 91111,59 грн, з яких, основний борг - 67700 грн, три проценти річних - 3589,03 грн, інфляційні нарахування на суму боргу в розмірі 19822,56 грн, крім того витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн та сплачений судовий збір в розмірі 915 грн. 
Відповідно змісту рішення у справі № 365/133/15-ц, судом встановлено, що 25 грудня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали у простій письмовій формі договір позики, який відповідає вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, згідно з яким ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 гроші у розмірі 67700 грн із зобов`язанням його повернення до 25 квітня 2013 року, про що була складена письмова розписка. Розписка не повернута відповідачу та знаходиться у позивача, що свідчить про невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. (а.с. 77-78)
Рішення суду набрало законної сили та 16 червня 2015 року судом видано виконавчий лист № 365/133/15-ц (а.с. 25, 79-80). 
У подальшому рішенням Згурівського районного суду Київської області від 01 квітня 2016 року по справі № 365/74/16-ц стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат та 3 відсотки річних від простроченої суми, що були розраховані станом на 31 грудня 2015 року, а також сплачений судовий збір у загальному розмірі 28812,70 грн. Рішення суду набрало законної сили 20 квітня 2016 року та 20 квітня 2016 року видано виконавчий лист № 365/74/16-ц. (а.с. 26, 81-86)
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року по справі № 365/48/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат та 3 відсотки річних від простроченої суми, що були розраховані станом на 31 грудня 2017 року, а також сплачений судовий збір у загальному розмірі 23533,24 грн. Рішення суду набрало законної сили 19 липня 2018 року та цього ж дня видано виконавчий лист № 365/48/18. (а.с. 27, 87-89)
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 15 квітня 2020 року по справі № 365/37/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат та 3 відсотки річних від простроченої суми, що були розраховані станом на 31 грудня 2019 року, а також сплачений судовий збір у загальному розмірі 14114,08 грн. Рішення суду набрало законної сили 07 серпня 2020 року та 13 серпня 2020 року видано виконавчий лист № 365/37/20. (а.с. 28, 90-93)
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 15 квітня 2020 року по справі № 365/42/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти згідно ст. 1048 ЦК України з неповернутої грошової суми за час невиконання судового рішення та сплачений судовий збір у загальному розмірі 32394,74 грн. Рішення суду набрало законної сили 07 серпня 2020 року та 12 серпня 2020 року видано виконавчий лист №365/42/20. (а.с. 29, 94-97)
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 18квітня 2022 року по справі № 365/63/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат та 3 відсотки річних від простроченої суми, що були розраховані станом на 31 грудня 2021 року, а також сплачений судовий збір у загальному розмірі 15554,67 грн. Рішення суду набрало законної сили 19 травня 2022 року та 20 травня 2022 року видано виконавчий лист №365/63/22. (а.с. 32, 98-103)
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 15 червня 2022 року по справі № 365/65/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти згідно ст. 1048 ЦК України з неповернутої грошової суми за час невиконання судового рішення та сплачений судовий збір у загальному розмірі 10109,91 грн. Рішення суду набрало законної сили 16 липня 2022 року та 18 липня 2022 року видано виконавчий лист №365/65/22. (а.с. 33, 104-109).
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 27 лютого 2023 року по справі № 365/49/23 присуджено стягнути з відповідача на користь позивача проценти згідно ст. 1048 ЦК України з неповернутої грошової суми за час невиконання судового рішення та сплачений судовий збір у загальному розмірі 13167,93 грн. Рішення суду набрало законної сили 30 березня 2023 року та 31 березня 2023 року видано виконавчий лист №365/49/23. (а.с. 34, 110-115)
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 06 березня 2023 року по справі № 365/50/23 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат та 3 відсотки річних від простроченої суми, що були розраховані станом на 31 грудня 2022 року, а також сплачений судовий збір у загальному розмірі 20 578,20 грн. Рішення суду набрало законної сили 06 квітня 2023 року та 07 квітня 2023 року видано виконавчий лист №365/50/23. (а.с. 35, 118-125)
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 14 травня 2025 року по справі № 365/197/25 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 16026,66 грн, що складається із: 11964, 66 грн - сума інфляційних збитків від простроченої суми за період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2024 року; 4062 грн- 3% річних від простроченої суми за період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2024 року та судовий збір у розмірі 605,60 грн. (а.с. 126-134)

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Положеннями ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зробила правовий висновок про те, що положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 вказала на те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічний висновок наведених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 лютого 2020 у справі № 912/1120/16 та інших. 
У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 Велика Палата Верховний Суд також зазначила, що регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
В порядку визначеному ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В порядку визначеному ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
У постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц Верховний Суд зробив правовий висновок, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

З наведених обставин справи вбачається, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти, а остання зобов`язалася повернути суму позики у визначений строк. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань щодо повернення коштів, позивач реалізував право на судовий захист.
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 05 червня 2015 року у справі № 365/133/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто борг за договором позики, а також суми інфляційних нарахувань та 3 % річних, розраховані станом на 31 січня 2015 року, в загальному розмірі 96026,59 грн. Судом встановлено, що розмір основного боргу (тіла позики) у межах вказаного зобов`язання становить 67700 грн, строк виконання зобов`язання був визначений до 25 квітня 2013 року. Про визначення в умовах договору розміру відсотків за користування позикою судом не вказано. 
Зазначене судове рішення відповідачем виконано не було. Через тривале невиконання грошового зобов`язання позивач неодноразово звертався до суду з позовами про стягнення сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (інфляційних втрат та 3% річних), а також процентів за користування позикою на підставі ст. 1048 Цивільного кодексу України за наступні періоди прострочення.
Предметом позову у даній справі є вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 процентів за користування позикою на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, в розмірі облікової ставки НБУ, за період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2024 року, в загальній сумі 24383,71 грн.
Аналізуючи заявлені вимоги, колегія суддів вважає, що районний суд правомірно встановив, що строк повернення коштів за борговою розпискою сплив 25 квітня 2013 року, що підтверджено преюдиційним рішенням суду від 05 червня 2015 року. 
З огляду на вимоги матеріального права, після настання строку повернення позики правовідносини сторін припиняють бути регулятивними (правомірними) та переходять в охоронну стадію (стадію правопорушення).
За таких обставин, вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою за ст. 1048 ЦК України після закінчення строку договору є безпідставними, оскільки закон за цей період передбачає стягнення виключно сум відповідальності за частиною другою статті 625 ЦК України. 
При зверненні до суду з позовом позивачем визначений предмет і підстави позову, як стягнення процентів за користування позикою, вимог про стягнення інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України, як міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання,позивачем в межах даної справи заявлено не було. 
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред'явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Тому суд, керуючись принципом диспозитивності, здійснює розгляд справи в межах заявлених позовних вимог, предмету і підстав позову. 
З огляду на викладене, вказані вимоги позивача не підлягають судовому захисту у заявлений ним спосіб.
Доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову суду у прийнятті заяви відповідача про визнання позову колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наявність заяви відповідача про повне визнання позову, не звільняє суд від обов`язку встановити дійсні обставини справи та перевірити законність вимог. Відповідно до частини п`ятої статті 206 ЦПК України, виявлення судом невідповідності вимог закону є прямою підставою для відмови у прийнятті визнання позову. Відтак, продовження судового розгляду для дослідження доказів є виконанням обов`язку суду щодо здійснення правосуддя, а не затягуванням процесу.
Посилання сторони позивача на те, що висновки зроблені в постановах Верховного Суду у справах № 912/1120/16 та № 910/4518/16 не є релевантними, бо позивачами у цих справах були банки, а не фізичні особи, колегія суддів також відхиляє, оскільки правова природа боргу та принципи його стягнення є єдиними для цивільних правовідносин щодо позики та кредиту, незалежно від суб`єктного складу. А отже суд першої інстанції правомірно застосував загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, як того вимагає ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Тобто, суд першої інстанції правильно врахував, що строк дії договору позики (боргової розписки) закінчився. З огляду на це, правомірне користування коштами припинилося, а отже, нарахування позивачем звичайних регулятивних процентів за ст. 1048 ЦК України поза межами цього строку є безпідставним. 
Інші доводи скаржника зводяться до переоцінки доказів і суперечать чинному законодавству та усталеній практиці Верховного Суду. Вони не містять жодних нових фактів чи належних правових обґрунтувань, які могли б стати підставою для скасування або зміни законного та справедливого рішення суду.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені скаржником судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Згурівського районного суду Київської області від 12 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук