УХВАЛА
15 травня 2026 року
м. Київ
справа № 523/6950/23
провадження № 61-2012ск26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Алєксєєва Юлія Сергіївна, ОСОБА_1 , про скасування реєстрації права власності та витребування майна,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив: скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Алєксєєвої Ю. С. індексний номер 46643727 від 25 квітня 2019 року відносно нерухомого майна, що розташоване за адресою: кв. АДРЕСА_1 , та згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 запис про право власності № 31342639; витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 вказану квартиру.
Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 22 січня 2025 року позов задовольнив. Поновив ОСОБА_2 позовну давність на подання позовних вимог.
Визнав протиправним та скасував рішення державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Алєксєєвої Ю. С. індексний номер 46643727 від 25 квітня 2019 року відносно нерухомого майна, що розташоване за адресою: кв. АДРЕСА_1 , та згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 запис про право власності № 31342639.
Витребував від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 зазначену квартиру.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Суворовський районний суд м. Одеси додатковим рішенням від 18 лютого 2025 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у цій справі задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 60 000 грн.
Одеський апеляційний суд постановою від 25 вересня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишив без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2025 року залишив без змін.
Одеський апеляційний суд постановою від 25 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнив частково. Додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2025 року змінив в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 15 000 грн.
Верховний Суд ухвалами від 10 грудня 2025 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року, оскільки ця справа є справою з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
13 лютого 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Славінський В. А., засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року у зазначеній справі.
Верховний Суд ухвалою від 02 березня 2026 року зазначену касаційну скаргу залишив без руху та встановив заявниці строк для усунення її недоліків, зокрема запропоновано заявниці: подати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень із зазначенням інших підстав для його поновлення та надати докази, що підтверджують поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження чи докази що підтверджують порушення апеляційним судом порядку вручення їй копії судового рішення, визначений статтею 272 ЦПК України; визначити ціну позову станом на день його подання до суду першої інстанції 
та підтвердити відповідність сплати судового збору за подання касаційної скарги належними доказами.
Також суд касаційної інстанції звернув увагу заявниці на те, що згідно інформації 
з Єдиного державного реєстру судових рішень, Верховний Суд ухвалами 
від 10 грудня 2025 року (провадження № 61-14024ск25), відмовляючи у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами  ОСОБА_3 та 
ОСОБА_4 , оскільки ця справа є справою з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у зв`язку з чим Верховний Суд вказав на наявність випадків а) - г), передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, для усунення вказаних недоліків заявнику необхідно було надати до суду нову редакцію касаційної скарги та її копії відповідно до кількості учасників справи з врахуванням вимог цієї ухвали із зазначенням винятків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.
03 квітня 2026 року від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Славінський В. А., до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про усунення недоліків та поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.
06 квітня 2026 року від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Славінський В. А., до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла заява про усунення недоліків та поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, яка ідентична заяві, поданій 03 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд».
02 квітня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Славінський В. А., засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року 
у зазначеній справі.
Касаційна скарга отримана судом, зареєстрована за вх. № 693/0/216-26 
від 06 квітня 2026 року та відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду передана судді-доповідачу Литвиненко І. В.
Ця касаційна скарга подана у новій редакції та фактично на виконання вимог ухвали суду від 02 березня 2026 року на усунення недоліків касаційної скарги.
Верховний Суд ухвалою від 10 квітня 2026 року продовжив ОСОБА_1 встановлений процесуальний строк для усунення недоліків касаційної скарги.
20 квітня 2026 року від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Славінський В. А., до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла заява про усунення недоліків та поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, з додатками, зокрема, копією договору дарування квартири, в якому зазначена вартість спірної квартири - 718 322 грн.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів 
у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження 
(про відмову у відкритті касаційного провадження).
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на такі обставини.
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини 
і громадянина захищаються судом.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, 
яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, 
ніж для звичайної заяви.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури 
у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, 
що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі 
№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. 
У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом 
(пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), 
та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах 
з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.
Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах (справах незначної складності) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно 
до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове 
до виконання судове рішення, сприяти стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах.
Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ; справ, що виникають 
з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів 
та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 
389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних 
на будь-якій стадії її розгляду.
Відповідно до підпункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається, зокрема, у позовах про визнання права власності на майно 
або його витребування - вартістю майна.
Згідно з підпунктом 9 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, 
що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі 
№ 910/13737/19 (провадження № 12-36гс20) зазначено, що «майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення 
майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить 
про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову 
(пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року 
у справі № 907/9/17, провадження № 12-76гс18). Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. 
Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці».
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).
Отже вимога у цій справі про витребування майна мають майновий характер, оскільки підлягають грошовій оцінці.
Предметом спору у цій справі є скасування рішення державного реєстратора від 25 квітня 2019 року відносно нерухомого майна; витребування вказаної квартири.
Отже, ціна позову (встановлена на момент пред`явлення позову - 718 322 грн) у цій справі станом на 01 січня 2026 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328,00 грн х 250 = 832 000,00 грн) та становить 718 322 грн, така ж ціна позову була визначена заявницею і у заяві про усунення недоліків. 
З огляду на характер спірних правовідносин, зазначена справа є справою з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже судові рішення у цій справі за загальним правилом не підлягають касаційному оскарженню. Норми процесуального закону, якими врегульовано процедуру доступу до суду касаційної інстанції, слід визнати такими, що відповідають критеріям правової визначеності та передбачуваності.
За таких обставин ухвалені у цій справі судові рішення можуть бути оскаржені 
в касаційному порядку виключно за наявності випадків, передбачених 
пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадки, передбачені підпунктом «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, а саме те, що заявниця позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді інших справ.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання 
в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді інших справ, не підтверджують наявність таких випадків у відповідності до положень підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Посилання 
у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. Тому наведені доводи не обґрунтовані.
Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в цій справі, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не наведено. Підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга також не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК 
України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує 
належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, 
так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник 
не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Сама по собі незгода заявниці із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою 
судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання 
та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, 
а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц).
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги предмет позову, складність справи, 
а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив передбачених законом підстав для перегляду оскаржених судових рішень у касаційному порядку.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно 
до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи 
на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, 
коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ 
до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі.
У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє 
у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано 
на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням наведеного, оскільки заявниця подала касаційну скаргу на судові рішення, що згідно положень ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Алєксєєва Юлія Сергіївна, ОСОБА_1 , про скасування реєстрації права власності та витребування майна.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров