Справа № 126/2229/25
Провадження № 22-ц/801/1111/2026
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Рудь О. Г.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року	Справа № 126/2229/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України
на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення,
Рішення ухвалив суддя Рудь О. Г.
Рішення ухвалено у відсутності учасників справи в м. Бершадь 
Дата складення повного тексту рішення – 23 лютого 2026 року,

Встановив:

29 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України. 
У заяві просила встановити факт, що вона перебувала на утриманні свого батька ОСОБА_4 , станом на дату його загибелі – ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання.
Свої вимоги мотивувала тим, що вона є донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку зі збройною агресією рф проти України її батько 05 січня 2024 року був призваний ІНФОРМАЦІЯ_3 до лав ЗСУ, під час мобілізації та в подальшому проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 на посаді навідника механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти 3 механізованого батальйону військової частини.
У період з 15 березня 2024 року по 19 березня 2024 року ОСОБА_4 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією рф проти України.
19 березня 2024 року її матері ОСОБА_2 надійшло сповіщення про смерть № 1104, згідно якого її чоловік – старший солдат ОСОБА_4 , 1977 року народження, навідник 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , призваний ІНФОРМАЦІЯ_3 05 січня 2024 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Часів Яр Бахмутського району Донецької області.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 червня 2024 року № 157 старшого солдата ОСОБА_4 , колишнього навідника 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті мінно-вибухової травми, ушкоджень внаслідок військових дій, виключено зі списків особового складу частини. Визначено його смерть пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини).
Після загибелі її батька вона, як член сім`ї загиблого військовослужбовця, звернулася із заявою про призначення їй одноразової грошової допомоги.
Згідно витягу з протоколу засідання комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 30 травня 2025 року № 45/д, розглянувши подані заявником документи, комісія дійшла висновку про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 – дочки померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва, отриманого 19 березня 2024 року у період дії воєнного стану, старшого солдата ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), на підставі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 02 квітня 2024 року та витягу ВЛК від 13 листопада 2024 року № 3111.
Одночасно їй було роз`яснено, що відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та сім`ям під час дії воєнного стану», одноразова грошова допомога виплачується сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, яка розподіляється рівними частинами на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у тому числі на утриманців загиблого (померлого). Відповідно до наданих документів вона не відноситься до неповнолітньої дитини загиблого. За поданими документами неможливо встановити, чи є повнолітня дочка загиблого військовослужбовця непрацездатною (особою з інвалідністю) і перебувала на його утриманні.
Її батьки зареєстрували шлюб 13 листопада 2003 року. У них народилося двоє дітей: вона і її молодша сестра ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Протягом свого життя вона проживала разом із батьками в с. Баланівка Гайсинського району Вінницької області у їх житловому будинку по АДРЕСА_1 , де проживає і по теперішній час із матір`ю та молодшою сестрою.
Влітку 2022 року закінчила Баланівський заклад загальної середньої освіти. У зв`язку із повномасштабним вторгненням військ рф до України вона вирішила тимчасово не вступати на навчання до вищого навчального закладу і залишилася проживати із батьками, перебуваючи на їх утриманні, власної сім`ї не створила.
Основним джерелом доходу сім`ї були кошти, які заробляв батько ОСОБА_4 , працюючи охоронником ПАТ «Зернопродукт», а з липня 2021 року – різноробочим на сезонних роботах у цьому підприємстві. Мати її – ОСОБА_2 , офіційно не працювала, для підтримання матеріального стану сім`ї, займалася побутом і вела підсобне господарство. Після мобілізації батька до лав ЗСУ він передав свою зарплатну карточку матері, щоб вона могла забезпечувати сім`ю та дітей усім необхідним.
На момент загибелі її батька вона була повнолітньою, однак власного доходу не мала, а тому матеріальна допомога, яку вона отримувала від свого батька на своє утримання, проживаючи із ним однією сім`єю, являлася її основним і постійним джерелом засобів до існування.
Встановлення даного факту перебування її на утриманні батька необхідно їй для отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено.
Встановлено факт, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на дату його загибелі, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання.
В апеляційній скарзі заінтересована особа Міністерство оборони України просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви. Зазначила, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, порушує та прямо суперечить нормам матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що є помилковим висновок суду першої інстанції про обґрунтованість заяви та наявність підстав для її задоволення. Для визначення можливості встановлення факту, про який просила заявник, суду необхідно було встановити чи породить встановлення цього факту юридичні наслідки для заявника у виді набуття права на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачених законами України.
Встановлення цього факту у судовому порядку не породжує відповідних юридичних наслідків, у зв`язку з чим заява ОСОБА_1 до задоволення не підлягає. Аналогічний правовий висновок наведений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а про те, що ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації – не відповідає зазначеній нормі Конвенції.
Таким чином доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заявник не належить до кола осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбачених статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Інші заінтересовані особи рішення суду не оскаржили.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судове засідання представник заінтересованої особи Міністерства оборони України – Балтак Д. О. не з`явився, надіслав заяву, якою просить провести апеляційний розгляд справи, призначеної на 10:20 год 29 квітня 2026 року, за його відсутності. Зазначив, що апеляційну скаргу підтримує, просить її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про встановлення факту перебування на утриманні.
Заявник ОСОБА_1 та заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і представник військової частини НОМЕР_1 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, заяв чи клопотань не подали.
За правилами частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає за наступних підстав.
Статтею 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).  Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).  Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).  Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі (ч. 5).
Отже, справа переглядається апеляційним судом в межах доводів апеляційної скарги заінтересованої особи – Міністерства оборони України.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 , серії НОМЕР_5 , виданого Баланівською сільською радою Бершадського району Вінницької області 21 червня 2005 року, актовий запис № 9, її батьками є: батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_2 (а. с. 11). 
Шлюб між батьками заявника зареєстрований 13 листопада 2003 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження 13 листопада 2003 року вчинено актовий запис № 27 та виконавчим комітетом Баланівської сільської ради видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_6 (а. с. 14).
У шлюбі в них народилася молодша сестра заявника – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 30).
Протягом свого життя заявник проживала разом із батьками у с. Баланівка Гайсинського району Вінницької області у їх житловому будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , де проживає і на теперішній час із матір`ю та молодшою сестрою.
Згідно довідки № 700 від 30 червня 2025 року, виданої старостою села Л. Устяк Баланівського старостинського округу Бершадської міської ради, ОСОБА_4 буз зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 до дня смерті і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . До дня смерті померлого були прописані та проживали в одному житловому будинку: дружина ОСОБА_2 , 1984 року народження, та діти: ОСОБА_1 , 2005 року народження, ОСОБА_5 , 2009 року народження (а. с. 16).
Вона навчалася у Баланівському закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів, здобувши повну загальну середню освіту в 2022 році, про що 10 червня 2022 року отримала свідоцтво про здобуття повної загальної середньої освіти серії НОМЕР_7 (а. с. 25-26).
У зв`язку із повномасштабним вторгненням військ рф до України ОСОБА_1 залишилася проживати із батьками у їхньому будинку, перебуваючи на їх утриманні, власної сім`ї не створила.
Основним джерелом доходу сім`ї були кошти, які заробляв батько заявника – ОСОБА_4 , працюючи охоронником ПАТ «Зернопродукт», а з липня 2021 року – різноробочим на сезонних роботах у цьому підприємстві. Мати заявника ОСОБА_2 офіційно не працювала, для підтримання матеріального стану сім`ї займалася побутом та вела підсобне господарство. Після мобілізації батька заявниці до лав ЗСУ він передав свою зарплатну карту матері заявника, щоб вона могла забезпечувати сім`ю та дітей усім необхідним.
У зв`язку зі збройною агресією рф проти України, батько заявника ОСОБА_4 05 січня 2024 року був призваний ІНФОРМАЦІЯ_3 до лав ЗСУ, під час мобілізації та в подальшому проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 на посаді навідника механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти 3 механізованого батальйону військової частини.
У період з 15 березня 2024 року по 19 березня 2024 року ОСОБА_4 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, що підтверджується відповідною довідкою № 289 від 30 серпня 2024 року, виданою військовою частиною НОМЕР_1 (а. с. 23).
19 березня 2024 року матері заявника ОСОБА_2 направлено сповіщення про смерть № 1104, згідно якого її повідомлено, що її чоловік старший солдат ОСОБА_4 , 1977 року народження, навідник 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , призваний ІНФОРМАЦІЯ_7 05 січня 2024 року, загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Часів Яр Бахмутського району Донецької області (а. с. 21)
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 червня 2024 року № 157 старшого солдата ОСОБА_4 , колишнього навідника механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті мінно-вибухової травми, ушкоджень внаслідок військових дій, виключено зі списків особового складу частини. Визначено його смерть пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини) (а. с. 20).
Згідно довідки № 241 від 26 березня 2024 року, виданої старостою села Л. Устяк Баланівського старостинського округу Бершадської міської ради, ОСОБА_2 здійснила поховання свого чоловіка ОСОБА_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 за власні кошти, поховання відбулося 23 березня 2024 року на кладовищі в с. Баланівка Гайсинського району Вінницької області (а. с. 15).
На момент загибелі батька ОСОБА_4 , заявник ОСОБА_1 мала повних вісімнадцять років та була повнолітньою, однак власного доходу не мала, а тому матеріальна допомога, яку вона отримувала від батька на своє утримання, проживаючи із ним однією сім`єю, являлась її основним і постійним джерелом засобів до існування.
Після загибелі її батька заявник ОСОБА_1 , як член сім`ї загиблого військовослужбовця, звернулася із заявою щодо призначення їй одноразової грошової допомоги.
Згідно витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 30 травня 2025 року № 45/д, розглянувши подані заявником документи, комісія дійшла висновку про повернення на доопрацювання документів для призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 – дочки померлого  ОСОБА_4 внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого 19 березня 2024 року у період дії воєнного стану, старшого солдата ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), на підставі свідоцтва про смерть НОМЕР_4 від 02 квітня 2024 року та витягу ВЛК від 13 листопада 2024 року № 3111 (а. с. 19).
У висновку заявнику роз`яснено, що відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та сім`ям під час дії воєнного стану», одноразова грошова допомога виплачується сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Документи ОСОБА_1 повернуто на доопрацювання з метою надання документів, які відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» підтверджують, що вона перебувала на утриманні загиблого військовослужбовця.
Згідно відомості № 0204-25-06419 від 01 липня 2025 року з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 01 липня 2026 року, за період з січня 2022 року по грудень 2024 року інформація щодо джерел виплачених та утриманих ОСОБА_1 податків в Державному реєстрі фізичних осіб – платників податків, відсутня (а. с. 27).
Згідно відомості № 0204-25-06420 від 01 липня 2025 року з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 01 липня 2026 року, за період з січня 2022 року по лютий 2024 року інформація про доходи ОСОБА_2 (матері заявника) відсутня (а. с. 28).
Ухвалюючи рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що надані заявником письмові докази у їх сукупності, враховуючи фактичні дані, які в них містяться, обставини, встановлені судом, є достатньо належними та достовірними доказами для встановлення факту, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на дату його загибелі, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.
При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки (постанова Верховного Суду від 11 січня 2023 року по справі № 488/1890/19).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
У заяві про встановлення факту, що має юридичне значення ОСОБА_1 зазначила, що встановлення факту перебування її на утриманні батька ОСОБА_4 необхідно їй для отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з його смертю як військовослужбовця, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки її батько, будучи старшим солдатом – навідником 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_3 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті мінно-вибухової травми, від ушкоджень внаслідок військових дій; його смерть визначено пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби (захистом Батьківщини).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).
Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб.
Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що вона перебувала на утриманні свого батька ОСОБА_4 , який помер при участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і стримуванні збройної агресії рф.
Метою встановлення цього юридичного факту ОСОБА_1 зазначила нарахування та виплату їй одноразової грошової допомоги, з зв`язку зі смертю військовослужбовця – її батька ОСОБА_4 , яка передбачена Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України, який триває і на даний час.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до статті 41 цього Закону виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та відносин у цій галузі регулює Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Пунктом 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 із заявою до суду) визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.
У статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції чинній на час загибелі військовослужбовця – батька заявника) зазначено осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, а саме: у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Згідно частини 1 статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Статтею 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування (частина 1).
Пунктом 9 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в тій же редакції) визначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», статті 9-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та абзаців другого - восьмого пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 28 червня 2023 року № 3161-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (постанова № 168).
Абзацами першим та другим пункту 2 постанови № 168 (в редакції, що діяла на день загибелі військовослужбовця – ІНФОРМАЦІЯ_1 , та застосовувалася до 25 серпня 2024 року)  установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 грн., яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, крім громадян рф або рб та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору . Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пунктах 1-1-2 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 02 квітня 2024 року Бершадським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 181), місце смерті: Донецька область Бахмутський район місто Часів Яр.
Згідно сповіщення про смерть № 1104 від 19 березня 2024 року, старший солдат ОСОБА_4 , 1977 року народження, навідник 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , призваний ІНФОРМАЦІЯ_7 05 січня 2024 року, загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Часів Яр Бахмутського району Донецької області.
Відповідно до пункту 1 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою або заявою їх законних представників.
Отже, смерть військовослужбовця ОСОБА_4 під час виконання військового обов`язку з оборони територіальної цілісності та незалежності України є підставою для виплати державою у зв`язку з загибеллю військовослужбовця під час виконання військового обов`язку одноразової допомоги особам, визначеним у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме членам його сім`ї, батькам та утриманцям загиблого.
Одноразова грошова допомога за своєю правовою природою є гарантованою державою соціальною допомогою, яка виплачується, зокрема, особам, які мають право на її отримання у разі, якщо загибель (смерть) настала під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби.
Стаття 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначає членів сім`ї, які вважаються утриманцями. Згідно з абзацом першим цієї статті, члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Частиною першою статті 2 СК України визначено, що Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.
За правилами статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.  Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.  Права члена сім`ї має одинока особа.  Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
Розглядаючи заяви в окремому провадженні, суд на підставі поданих доказів з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 161/9609/22).
На виконання вимог статтей 76, 78-80 ЦПК України, суд першої інстанції дослідивши всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо наявні у справі докази, згідно вимог статті 89 ЦПК України надав їм оцінку, відобразивши її у своєму рішенні. При цьому врахував те, що законодавство з питань призначення та отримання одноразової грошової допомоги пов`язує виникнення права на отримання такої допомоги з датою складання актового запису про смерть, зазначену у свідоцтві про смерть особи, і визначив коло осіб, які мають право на її отриманням також саме на цю дату.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року в справі № 420/9003/23.
На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити, що відповідно до пункту 4 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_4 – ІНФОРМАЦІЯ_1 ), до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать, зокрема утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а саме відповідно до статті 31 цього Закону, а не відповідно до статті 30 цього Закону, адже положення цієї норми застосовуються у разі смерті військовослужбовця, яка настала після набрання чинності Законом № 4498-IX, а саме 31 серпня 2025 року, оскільки з цього часу до отримувачів такої допомоги вже належать інші утриманці загиблої (померлої) особи.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 201/14776/23.
Для встановлення факту перебування особи на утриманні загиблого (померлого) військовослужбовця, що необхідно для отримання заявником разової грошової допомоги, має значення встановлення обставин перебування такої особи на повному утриманні померлого військовослужбовця або одержання від нього допомоги, яка була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування. 
Для цього необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. 
Згідно роз`яснення наданого у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Судом першої інстанції встановлено, що заявник ОСОБА_1 проживала разом з батьком ОСОБА_4 до дня його смерті за однією адресою, не мала власного самостійного доходу, допомога, яку вона отримувала від батька, була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.
Аналізуючи наведене, надані суду письмові докази у їх сукупності, враховуючи фактичні дані, які в них містяться, обставини, встановлені судом, апеляційний суд приходить до висновку, що заявником надано достатньо належних та достовірних доказів для встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебувала на утриманні свого батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на дату його загибелі, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання, у зв`язку з чим наявні законні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення – факту перебування заявника на утриманні свого батька.
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду; всі доводи спростовані викладеним у даній постанові та є неспроможними для скасування законного і обґрунтованого рішення суду.
Пунктом 1 частини 1 статті 374 ЦПК України визначено, що  суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів враховано що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» № 2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
Постановив:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
  Судді	  Ю. Б. Войтко      І. В. Міхасішин