ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2026 року   Справа № 902/801/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Миханюк М.В. ,  суддя Крейбух О.Г. 

секретар судового засідання Тангиян О.О. 

за участю представників сторін:
позивача: Прохоров Є.І.(в режимі відеоконференції)
відповідача: Слободянюк М.В. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Коломієць Тетяни Іванівни на рішення Господарського суду Вінницької області, ухвалене 06.01.2026 суддею Шамшуріною М.В. у м. Вінниця (повний текст рішення складено 16.01.2026)
у справі № 902/801/25 
за позовом Антимонопольного комітету України
до фізичної особи-підприємця Коломієць Тетяни Іванівни
про стягнення 1 721 087, 00 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції; процесуальні дії у справі:
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 06.01.2026 у справі № 902/801/25 позов задоволено; стягнуто з ФОП Коломієць Тетяни Іванівни пеню у розмірі 1 721 087, 00 грн та 20 653, 04 грн судових витрат зі сплати судового збору; ухвалено видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.
Оскаржуване рішення суду обґрунтоване тим, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 721 087,00 гривень пені є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати повністю та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, покласти судові витрати на Антимонопольний комітет України, а також призначити судово-почеркознавчу експертизу. 
Апеляційна скарга сформована у підсистемі "Електронний суд" ЄСІКС 04.02.2026.
Листом від 06.02.2026 витребувано з Господарського суду Вінницької області.
24.02.2026 матеріали справи № 902/801/25 надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Коломієць Тетяни Іванівни на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.01.2026 у справі № 902/801/25 - залишено без руху; запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, шляхом надання суду доказів доплати судового збору в сумі 6 195, 92 грн протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.03.2026, серед іншого, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Коломієць Тетяни Іванівни на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.01.2026 у справі № 902/801/25.
11.03.2026 від позивача на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив, а також заперечення про призначення судової почеркознавчої експертизи.
Протокольною ухвалою суду від 21.04.2026 було оголошено перерву у судовому засіданні до 23.04.2026 на 13:45.
Щодо клопотання скаржника про проведення судової почеркознавчої експертизи, судова колегія зазначає наступне. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем у суді першої інстанції було заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи із зазначенням аналогічних аргументів для її призначення, що і у апеляційній скарзі на рішення суду. 
Місцевим господарським судом було залишено без розгляду вказане клопотання у відповідній ухвалі від 21.10.2025, яка згодом була оскаржена до Північно-західного апеляційного господарського суду та залишена ним без змін.
Як вбачається із апеляційної скарги та клопотання відповідача про призначення експертизи, представник зауважує, що підп.9 п.2, п.90, п.91 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009р. №270 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2023р. №1071), п.6.12, 6.13 Регламенту внутрішньої письмової кореспонденції, затвердженого наказом АТ "Укрпошта" 28.12.2023 №6668 при врученні рекомендованої письмової кореспонденції фізичним особам адресат (одержувач) на бланку повідомлення про вручення рекомендованої письмової кореспонденції у відповідному місці зазначає дату вручення рекомендованої письмової кореспонденції, розписується та зазначає своє прізвище та ініціали або ім`я та прізвище.
Представник зазначає, що 04.09.2025 ознайомився з матеріалами справи та провів консультації з відповідачем, яка повідомила, що копію рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 29.10.2024 № 66-р/тк та лист Антимонопольного комітету України за підписом державного уповноваженого Б.Горобець №145-26.13/03-10869е від 12.11.2024 не отримувала. 
Також заперечує, що на повідомленні про вручення рекомендованого поштового відправлення 0303500138052, копію якого в якості доказу отримання копії рішення позивачем додано до позовної заяви, стоїть її підпис.
З метою з`ясування дійсних обставин вручення копії рішення Тимчасової адміністративної колегії АМК 04.09.2025 направлено адвокатський запит № 04/09/25/4 від 04.09.2025 генеральному директору Акціонерного товариства "Укрпошта" Смілянському І.Ю.
11.09.2025 отримано рекомендоване поштове відправлення 0601189741638 з листом АТ "Укрпошта" №1.30.002.-33040-25 від 05.09.2025. В листі повідомляється про неможливість надання інформації та документів стосуються вручення рекомендованого поштового відправлення 0303500138052 по причині закінчення піврічного строку зберігання інформації та відсутності даної інформації в автоматизованій системі відстеження АТ "Укрпошта".
Таким чином, питання вручення копії рішення Тимчасової адміністративної колегії АМК відповідачу наразі залишається нез`ясованим.
Зокрема наголошено, що в селі Пасинки Шаргородського (нині Жмеринського) району Вінницької області відсутнє поштове відділення АТ "Укрпошта", що підтверджується інформацією на офіційному сайті АТ "Укрпошта", останнє обслуговується пересувним відділенням поштового зв`язку, що в нинішніх умовах нестачі ресурсів негативно відображається на якості обслуговування та дотримання вимог Правил надання послуг поштового зв`язку.
Оскільки в оскаржуваному рішенні зроблено висновок, що відповідно до рекомендованого поштового відправлення, копія рішення позивача було отримано відповідачем 04.12.2024 не відповідає обставинам справи та іншим доказам, є необхідність для проведення почеркознавчої експертизи, оскільки висновки експерта про те чи виконаний підпис відповідачем на повідомленні про вручення рекомендованого поштового відправлення 0303500138052, на думку скаржника, дозволить всебічно та об`єктивно з`ясувати обставини справи.
У поданому запереченні на клопотання про призначення експертизи позивач просив суд відмовити у його задоволенні, оскільки ФОП Коломієць Т.І. не доведено наявність підстав для призначення відповідної експертизи.
Судова колегія дійшла висновку, що заявником, з урахуванням сукупності доказів у справі, не обґрунтовано необхідність призначення почеркознавчої експертизи, що випливає з такого.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Положенням ч. 1 ст. 99 ГПК України передбачено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема, через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Неприпустимо ставити перед судовими експертами питання, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмета доказування у справі, а також правові питання, вирішення яких згідно з чинним законодавством віднесено до компетенції суду. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку у разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи (постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 902/834/20, від 13.08.2021 у справі № 917/1196/19, від 30.09.2021 у справі № 927/110/18, від 26.10.2022 у справі № 904/5077/21, від 06.02.2024 у справі № 910/12661/22).
Призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому, питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 910/11002/21, від 06.02.2024 у справі № 910/12661/22.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 237 ГПК при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін.
За змістом ст. 13 ГПК судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що доводи скаржника щодо відсутності дати вручення, зазначення прізвища отримувача, а також заперечення належності підпису на повідомленні про вручення рекомендованого поштового відправлення, самі по собі не є безумовною підставою для призначення судової експертизи, оскільки підлягають оцінці судом у сукупності з іншими наявними у справі доказами.
Крім того, сам факт заперечення відповідачем належності підпису не може розцінюватися як достатня підстава для призначення експертизи, оскільки будь-які твердження про можливу підробку підпису не можуть використовуватися як інструмент уникнення правових наслідків, пов`язаних із належним виконанням зобов`язань чи отриманням юридично значимих документів.
Необхідно зауважити, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надаються сторонами господарського спору. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування, необхідним є не надання достатньої кількості доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. 
Тлумачення змісту ст. 79 ГПК України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку про те, що факти, які встановлюються, скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 927/645/19). 
У цьому контексті судова колегія виходить з того, що надані сторонами докази у їх сукупності є достатніми для встановлення обставин справи, тоді як призначення судової почеркознавчої експертизи не вплине на правильність вирішення спору по суті.
З огляду на викладене, проведення судової почеркознавчої експертизи не має визначального значення для встановлення обставин вручення спірного поштового відправлення, а її призначення призведе лише до безпідставного затягування розгляду справи, у зв`язку з чим - у задоволенні відповідного клопотання слід відмовити.
Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що незгода із відмовою у призначенні експертизи сама по собі не може бути підставою для висновку, що суд першої інстанції допустив у цій частині порушення норм процесуального права, яке є підставою для скасування оскарженого рішення. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20.12.2023 у справі № 910/3600/22, від 10.01.2024 у справі № 921/39/23, від 06.02.2024 у справі № 910/12661/22.

Узагальнений виклад доводів апеляційної скарги та заперечень учасників справи:
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом неповно з`ясовано обставини справи, обставини, які суд визнав встановленими, є недоведеними, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, при цьому допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Скаржник ствердждує, що судом порушено вимоги статей 208, 209 ГПК України, оскільки представнику відповідача не було надано можливості виступити з вступним словом, натомість суд без його заслуховування перейшов до з`ясування обставин справи та дослідження доказів, чим обмежив право відповідача на викладення своїх заперечень та надання пояснень.
Також апелянт зазначає про неправильне застосування частини 3 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", оскільки суд безпідставно дійшов висновку про отримання відповідачем копії рішення Антимонопольного комітету України 04.12.2024 на підставі рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №0303500138052, тоді як такі висновки не відповідають обставинам справи.
Зокрема, заперечено факт отримання зазначеного поштового відправлення та вказано, що з наявного повідомлення неможливо встановити особу одержувача, оскільки воно не містить прізвища отримувача, а також належного зазначення дати вручення, оскільки вказано лише "4/12", що, на думку відповідача, не може вважатися датою.
В апеляційній скарзі наголошується, що повідомлення про вручення не відповідає вимогам Правил надання послуг поштового зв`язку та Регламенту внутрішньої письмової кореспонденції, оскільки відсутні обов`язкові реквізити, зокрема прізвище одержувача та дата вручення, у зв`язку з чим таке повідомлення не може бути належним доказом.
У відзиві Антимонопольний комітет України зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим із дотриманням норм матеріального та процесуального права та за результатами всебічного і повного з`ясування обставин справи.
Позивач заперечує доводи відповідача про неотримання рішення Антимонопольного комітету України та зазначає, що копія рішення була надіслана рекомендованим поштовим відправленням на адресу відповідача, яка міститься в Єдиному державному реєстрі, та отримана 04.12.2024, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №0303500138052.
Комітет звертає увагу, що порядок вручення поштових відправлень регламентується Правилами надання послуг поштового зв`язку, відповідно до яких вручення здійснюється після перевірки особи отримувача, а факт вручення підтверджується відповідним повідомленням, яке має офіційний статус.
У відзиві наголошується, що обов`язок щодо перевірки повноважень отримувача покладено на працівників оператора поштового зв`язку, тоді як адресат зобов`язаний забезпечити належне отримання кореспонденції за своєю офіційною адресою.
Крім того, зазначається, що направлення кореспонденції рекомендованим листом на належну адресу є достатнім для визнання повідомлення належним, при цьому отримання такого листа перебуває поза межами контролю відправника.
З огляду на викладене, позивач вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції таким, що підлягає залишенню без змін.

В судових засіданнях представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав та просив тзадовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати. 
Представник позивача вимоги скарги заперечив з підстав, наведених у відзиві, просив оскаржуване рішення залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні представників, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи/заперечення учасників провадження, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення з урахуванням повноважень, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Обставини справи, встановлені судами:
Судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 29 жовтня 2024 року Тимчасовою адміністративною колегією Антимонопольного комітету України за результатами розгляду справи № 03-06/38-19 винесено рішення № 66-р/тк "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу" (далі – рішення адміністративної колегії).
При цьому, згідно з пунктом 1 резолютивної частини рішення адміністративної колегії, визнано, що фізична особа-підприємець Коломієць Тетяна Іванівна (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) вчинила порушення, передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю робіт: "Капітальний ремонт дороги до міського кладовища від вул. Хлібозаводська в м. Ладижин Вінницької області (ДК 021:2015: 45230000-8 Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь)", які проводилися Ладижинською міською радою Вінницької області в системі електронних публічних закупівель Рrozorro (ідентифікатор торгів UA-2019-06-27-000455-а).
Водночас, відповідно до пункту 3 резолютивної частини рішення адміністративної колегії, на фізичну особу-підприємця Коломієць Тетяну Іванівну накладено штраф у розмірі 1 721 087 гривень за вказане порушення.
Крім того, у резолютивній частині рішення адміністративної колегії зазначено, що штраф підлягає сплаті у двомісячний строк з дня одержання рішення, а також, що відповідно до статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" протягом п`яти днів з дня сплати штрафу суб`єкт господарювання зобов`язаний надіслати до Антимонопольного комітету України документи, що підтверджують сплату штрафу.
Як убачається з матеріалів справи, листом від 12.11.2024 №145-26.13/03-10869е Антимонопольний комітет України надіслав на адресу відповідача копію рішення від 29 жовтня 2024 року № 66-р/тк, прийнятого за результатами розгляду справи № 03-06/38-19, та повідомив, що сума штрафу повинна бути перерахована до Державного бюджету України у двомісячний строк з дня одержання рішення.
При цьому, у вказаному листі позивач також повідомив відповідача, що згідно з частиною п`ятою статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за кожний день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 0303500138052 (листа №145-26.13/03-10869е), поданого до відправлення 13.11.2024, копію рішення позивача вручено одержувачу 04.12.2024.
Як встановлено судами, відповідач був обізнаний про розгляд Тимчасовою адміністративною колегією Антимонопольного комітету України справи № 03-06/38-19, зокрема і про призначення засідання на 29.10.2024.
Разом з тим, позивач зазначив, що рішення комітету відповідачем не оскаржувалося, а у зв`язку із несплатою штрафу до 04.02.2025 комітетом видано наказ про стягнення штрафу у дохід загального фонду Державного бюджету України, який було пред`явлено до органів державної виконавчої служби.
Водночас, за твердженням позивача, станом на день звернення до суду ним не отримано від відповідача, а також від органів державної виконавчої служби, документів, що підтверджують сплату штрафу, а також не отримано документів, що підтверджують сплату пені за прострочення його сплати.
За таких обставин, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення у примусовому порядку нарахованої пені у розмірі 1 721 087,00 грн.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції керувався наступними нормами права з урахуванням фактичних обставин справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Насамперед, предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача 1 721 087,00 гривень пені, нарахованої у зв`язку із простроченням сплати штрафу, накладеного на відповідача рішенням Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 29 жовтня 2024 року № 66-р/тк за порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Відповідно до частини 2 статті 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
З огляду на зміст заявлених вимог, предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з одержанням відповідачем рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 29 жовтня 2024 року № 66-р/тк, виконанням або невиконанням відповідачем зазначеного рішення, а також наявністю чи відсутністю підстав для стягнення пені за прострочення сплати штрафу.
Згідно зі статтею 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує, яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель.
Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону основним завданням Антимонопольного комітету України є, зокрема, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, запобігання, виявлення і припинення порушень такого законодавства, контроль за узгодженими діями суб`єктів господарювання, а також забезпечення розвитку добросовісної конкуренції.
Частиною 1 статті 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" передбачено, що у межах здійснення відповідних повноважень Комітет, зокрема, розглядає справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проводить розслідування, приймає обов`язкові до виконання рішення, а також витребовує необхідну інформацію.
Водночас, відповідно до статті 22 цього Закону, розпорядження, рішення та вимоги органів Антимонопольного комітету України є обов`язковими для виконання у визначені ними строки, а їх невиконання тягне за собою передбачену законом відповідальність.
Порядок розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції визначено Законом України "Про захист економічної конкуренції".
Так, відповідно до частин 1-3 статті 35 цього Закону розгляд справи розпочинається з прийняття розпорядження про початок її розгляду та завершується прийняттям рішення, при цьому органи Антимонопольного комітету України збирають і аналізують докази, отримують пояснення осіб та здійснюють інші процесуальні дії в межах своїх повноважень.
Згідно з частиною 1 статті 48 Закону України "Про захист економічної конкуренції" за результатами розгляду справ органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, зокрема, про накладення штрафу.
Крім того, відповідно до частини 2 статті 48 цього Закону такі рішення підлягають оприлюдненню на офіційному веб-сайті Антимонопольного комітету України.
Відповідно до частини 2 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" рішення органів Антимонопольного комітету України є обов`язковими до виконання та набирають чинності з дня їх прийняття.
Частиною 3 статті 56 цього Закону встановлено, що особа, на яку накладено штраф, зобов`язана сплатити його у двомісячний строк з дня одержання рішення.
Водночас, згідно з частинами 8-9 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у разі невиконання такого рішення у встановлений строк відповідний орган Антимонопольного комітету України видає наказ про його примусове виконання, який є виконавчим документом та підлягає пред`явленню до органів державної виконавчої служби.
Також, відповідно до статті 25 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Комітет має право звертатися до суду, зокрема, з позовами про стягнення несплаченої у добровільному порядку пені.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції надавав оцінку висновкам суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи:
Розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, надавши правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, колегія суддів зазначає таке.
Щодо тверджень апелянта про неотримання рішення Антимонопольного комітету України.
Скаржник зауважує, що висновок суду першої інстанції про отримання відповідачем 04.12.2024 поштового відправлення № 0303500138052 є передчасним та не підтверджений належними доказами, оскільки судом не встановлено особу, яка фактично отримала відправлення, відповідач заперечує його отримання, вказує на відмінність підпису.
Варто розпочати з того, що згідно підпункту 2 пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2023 р. № 1071) (далі - Правила) вручення поштового відправлення, поштового переказу - виробнича операція, яка полягає у видачі поштового відправлення, виплаті коштів за поштовим переказом одержувачу відповідно до технологічного процесу здійснення такої операції, що визначається оператором поштового зв`язку.
Підпунктами 9, 13 пункту 2 Правил визначено, що повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу - повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплату коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача; 
рекомендоване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення, відстежується в системі оператора поштового зв`язку на шляху пересилання відправлення та вручається одержувачу з підтвердженням вручення.
За змістом пункту 71 Правил реєстровані поштові відправлення вручаються, кошти за поштовими переказами виплачуються адресатам (одержувачам) за умови пред`явлення ними документів, що посвідчують особу згідно із законодавством.
У свою чергу, згідно пункту 81 Правил рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначками "Судова повістка", "Повістка ТЦК"), повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.
Згідно з пунктом 89 Правил надання послуг поштового зв`язку поштові відправлення видаються адресату (одержувачу) за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, або уповноваженій ним особі за наявності відповідного документа та належним чином оформленої довіреності.
Згідно з пунктом 96 зазначених Правил поштові відправлення, адресовані неповнолітнім або недієздатним особам, видаються їх законним представникам за умови підтвердження особи та повноважень, а у відповідних випадках уповноваженим представникам установ, у яких такі особи перебувають.
Крім того, відповідно до пункту 105 Правил визначено порядок зберігання, обробки та розпорядження неврученими поштовими відправленнями, у тому числі можливість їх знищення після закінчення строку зберігання, а також врегульовано питання архівування документів та розпорядження неврученими відправленнями оператором поштового зв`язку.
Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, приписи пунктів 89, 96, 105 Правил надання послуг поштового зв`язку виключають можливість отримання поштової кореспонденції неуповноваженою особою, водночас матеріали справи не містять жодних доказів неналежного виконання працівниками АТ "Укрпошта" своїх обов`язків щодо вручення поштового відправлення, направленого позивачем.
За таких обставин, отримання поштової кореспонденції одержувачем або уповноваженою ним особою перебуває поза межами контролю відправника, що узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 та Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19.
Отже, саме одержувач зобов`язаний забезпечити належне отримання кореспонденції за своєю адресою. Якщо ж одержувач допустив ситуацію, за якої інша особа може отримати поштове відправлення від його імені, відповідні повноваження такої особи перебувають у сфері контролю одержувача, а не відправника.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що перевірка документів, які посвідчують особу адресата або особи, яка отримує поштове відправлення замість нього, а також належне оформлення повідомлення про вручення покладено саме на працівників поштового зв`язку, добросовісне виконання яких у цьому випадку презюмується.
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 922/1124/18, добросовісна поведінка суб`єкта господарювання передбачає забезпечення ним отримання кореспонденції за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі, а можливі порушення з боку оператора поштового зв`язку, навіть у разі їх наявності, не можуть бути підставою для звільнення такого суб`єкта від виконання обов`язкових рішень органів Антимонопольного комітету України.
Аналогічно, за висновками Великої Палати Верховного Суду, негативні наслідки неодержання кореспонденції, якщо її направлення здійснене належним чином, покладаються саме на одержувача, оскільки протилежний підхід суперечив би принципам добросовісності, розумності та справедливості.
Посилання апелянта на положення частини 7 статті 32 Закону України "Про поштовий зв`язок" також не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки зазначена норма регулює випадки неможливості вручення поштового відправлення, тоді як у цій справі факт вручення підтверджений належними доказами.
Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування положень абзацу другого частини 1 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", оскільки наявне у матеріалах справи повідомлення про вручення містить інформацію про вручення поштового відправлення та підпис одержувача.
Доводи апелянта про відсутність повної інформації щодо дати вручення поштового відправлення також обґрунтовано відхилені судом першої інстанції.
Так, як встановлено судами, на рекомендованому повідомленні міститься інформація про місце подання відправлення (Київ-35), дату подання (13.11.2024), відмітка про вручення "4/12", а також поштовий календарний штемпель із датою вручення 04.12.2024 та номером поштового відділення "ПВПЗ26 Вінницької".
Отже, зі змісту зазначеного повідомлення вбачається, що лист Антимонопольного комітету України №145-26.13/03-10869е вручено 04.12.2024, а доводи відповідача щодо відсутності належного підтвердження цієї обставини є безпідставними та належними доказами не підтверджені.
Зокрема, щодо посилання апелянта про порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 208, 209 ГПК України, колегія суддів відхиляє останні, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 208 ГПК України, вступне слово учасників справи має на меті стислий виклад їхніх позицій, однак закон не встановлює імперативної вимоги щодо обов`язкового послідовного виступу всіх учасників саме в одному судовому засіданні чи під загрозою недійсності подальших процесуальних дій. 
З матеріалів справи вбачається, що провадження здійснювалося у кількох судових засіданнях, під час яких сторони реалізовували процесуальні права у повному обсязі, зокрема щодо подання пояснень, заяв та заперечень. Ненадання вступного слова представнику відповідача в окремо зафіксованому протоколі не свідчить про позбавлення його права висловити позицію у справі загалом, оскільки відповідні заперечення могли бути та фактично реалізовувалися у ході розгляду справи.
Крім того, сама по собі відсутність окремої фіксації вступного слова в протоколі не є безумовним доказом його ненадання. Апелянт не наводить жодних доказів того, що йому було фактично відмовлено у виступі або що суд перешкоджав реалізації права на викладення заперечень.
Також слід враховувати, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, процесуальні порушення можуть бути підставою для скасування судового рішення лише у випадку, якщо вони призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору. У цьому випадку апелянтом не доведено, яким чином відсутність фіксації вступного слова вплинула на встановлення фактичних обставин справи чи на зміст судового рішення.
Щодо нарахування пені, необхідно зазначити, що як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не сплачено штраф у встановлений законом двомісячний строк з дня одержання рішення, а також не надано доказів його сплати ані у добровільному, ані у примусовому порядку. При цьому, рішення Антимонопольного комітету України від 29.10.2024 № 66-р/тк не було оскаржено у встановлений законом строк та є чинним.
Відтак, нарахування пені відповідно до частини 5 статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" є правомірним, а її розмір обґрунтовано обмежено сумою накладеного штрафу.
З огляду на викладене, перевіривши розрахунки нарахування позивачем пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог.
Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду у їх сукупності, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності таких висновків, позаякґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального та процесуального права, а тому не знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги:
За змістом статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Як встановлено ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
За змістом усталеної практики Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України") одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").
Як встановлено ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч.1 ст. 276? ГПК України України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у цій справі рішення суду першої інстанції відсутні. Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі вищезазначеного судова колегія виснує, що рішення Господарського суду Вінницької області від 06 січня 2026 року у справі № 902/801/25 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Коломієць Тетяни Іванівни без задоволення.

Розподіл судових витрат: 
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Коломієць Тетяни Іванівни залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 06 січня 2026 у справі № 902/801/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Справу № 902/801/25 повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повний текст постанови складено "29" квітня 2026 р.

Головуюча суддя Романюк Ю.Г. 

Суддя   Миханюк М.В. 

Суддя   Крейбух О.Г.