Унікальний номер справи 367/5862/25
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9361/2026
Головуючий у суді першої інстанції Л. В. Мерзлий 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

03 червня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1 

відповідач ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 лютого 2026 року, ухвалене у складі судді Л. В. Мерзлого, в приміщенні Ірпінського міського суду Київської області,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , АТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект» Корзун Л.П., державний реєстратор Київської філії КП Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Гуменюк К.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С., про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26.02.2007 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір №11121897000, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 69 000,00 доларів США, строком до 26.02.2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних.
З метою забезпечення виконання зобов`язань з вищевказаним кредитним договором, 26.02.2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки №2832, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку за зобов`язанням ОСОБА_4 перед банком нерухоме майно земельну ділянку, загальною площею 0,10 га, що належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210900000:01:089:0035.
Як стало відомо позивачу, 12.12.2011 року банк відступив ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за договором іпотеки на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки.
15.08.2018 року державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Гуменюк К.М. до Державного реєстру речових прав було внесено запис №27507575 про право власності ТОВ «Кей-Колект» на земельну ділянку. Запис про право власності внесено на підставі рішення державного реєстратора Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Гуменюк К.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 42561135 від 15.08.2018 19:47:11.
При цьому, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №426233423 від 09.05.2025 року, документи подані для державної реєстрації: «договір про внесення змін до договору іпотеки №2832, серія та номер 1265, виданий 23.04.2009, видавник Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синь-Силка І.В.; договір про внесення змін до договору іпотеки №2832, серія та номер 1265, виданий 23.04.2009, видавник Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синь-Силка І.В.; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер 0130013253366, видане 06.07.2017, видавник: Укрпошта; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер 0130013253347, видавник: Укрпошта; вимога про усунення порушень основного зобов`язання, серія та номер 734024/06/07/2017, видана 06.07.2017, видавник: ТОВ «Кей-Колект»; договір іпотеки №2832, серія та номер: 134-у, виданий 26.02.2007, видавник Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синь-Силка І.В.; вимога про усунення порушень основного зобов`язання, серія та номер 734024/06/07/2017, виданий 06.07.2017, видавник: ТОВ «Кей-Колект»; договір відступлення прав вимоги, серія та номер: 5207-5208, виданий 12.12.2011, видавник: Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В.; договір факторингу, серія та номер: 1, виданий 12.12.2011, видавник: ПАТ «УкрСиббанк».
В подальшому, 07.02.2019 між ТОВ «Кей-Колект» та Корзун Л.П. було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця земельну ділянку загальною площею 0,10 га, що належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210900000:01:089:0035.
Позивачка вважаючи, що перехід права власності на належну їй земельну ділянку відбувся незаконно, що призвело до порушення її прав, у травні 2019 року звернулась до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Гуменюк К.М., Корзун Л.П. , ТОВ «Кей-Колект», третя особа ОСОБА_4 , про скасування рішення державного реєстратора, скасування записів про право власності та визнання права власності, заявивши відповідні позовні вимоги щодо предмету спору, які були зумовлені судовою практикою касаційного інстанції, що склалась на момент подачі позовної заяви ОСОБА_1 , і в подальшому заяви про зміну предмета позову. Однак, Касаційний цивільний суд у постанові від 16.04.2025 року у справі №367/3426/19 дійшов висновку, що відновлення порушеного права ОСОБА_1 , можливе лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.
Враховуючи, що ОСОБА_1 змінивши предмет позову, до Корзун Л.П. (як останнього набувача) вимоги щодо витребування майна з чужого незаконного володіння не заявляла, тому суд касаційної інстанції відмовив у задоволенні вимог позивача, оскільки остання обрала неналежний (неефективний) спосіб захисту.
Зазначає, що за час розгляду справи №367/3426/19 змінився власник земельної ділянки, яким став ОСОБА_2 , на підставі укладеного 20.09.2024 року із Корзун Л.П. договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, відповідно до якого остання передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, загальною площею 0,10 га, що належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210900000:01:089:0035.
Беручи до уваги той факт, що земельна ділянка вибула з власності позивача у спосіб не встановлений Договором іпотеки, ОСОБА_1 вважала за необхідне, реалізуючи закріплене чинним законодавством право звернутись до суду із даною позовною заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння з огляду на те, що реєстрація права власності на земельну ділянку за ТОВ «Кей-Колект» була здійснена державним реєстратором без достатніх правових підстав, з порушенням норм ЗУ «Про іпотеку» та умов укладеного договору іпотеки. На момент набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки була відсутня оцінка такого майна. Державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Гуменюк К.М. при вчиненні реєстраційної дії щодо набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки були грубо порушені норми ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Звернула увагу, що договір іпотеки був укладений під час дії ЗУ «Про іпотеку» у редакції від 12.05.2006 року, відповідно до норм якого передача права власності на предмет іпотеки від Іпотекодавця до Іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива була лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Додала, що у позивача відсутній Договір про задоволення вимог іпотекодрежателя, такий договір не укладався між позивачем та ТОВ «Кей-Колект». За таких умов, звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось з грубим порушенням ЗУ «Про іпотеку».
Враховуючи викладене, позивач просила суд витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 0,10 га, що належить іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210900000:01:089:0035 та стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 лютого 2026 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , АТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект», Корзун Л.П. , державний реєстратор Київської філії КП Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Гуменюк К.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С., про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 23.05.2025 року, шляхом накладення арешту на земельну ділянку загальною площею 0,10 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210900000:01:089:0035, реєстраційний номер нерухомого майна 1622972080000.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, послався на постанову Верховного Суду від 16.04.2025 у справі №367/3426/19 та зазначив, що встановлені у ній обставини мають преюдиційне значення відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України.
Однак, на думку апелянта, такий висновок суду є помилковим.
У справі №367/3426/19 брали участь інші учасники справи, ніж у даній справі. Зокрема, відповідачем у цій справі є ОСОБА_2 , який набув спірну земельну ділянку значно пізніше та не був стороною у попередній справі.
Крім того, у справі №367/3426/19 предметом розгляду були вимоги про скасування рішення державного реєстратора, скасування записів про право власності та визнання права власності на спірну земельну ділянку. Верховний Суд у зазначеній справі дійшов висновку про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, та зазначив, що відновлення порушеного права можливе шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача майна.
Таким чином, Верховний Суд фактично вказав на необхідність звернення до суду з іншим способом захисту, що і було зроблено позивачем у даній справі.
Отже, у справі №367/3426/19 не вирішувалося питання про витребування майна з чужого незаконного володіння та не встановлювалися обставини, які б виключали можливість витребування спірного майна у останнього набувача.
Таким чином, предмет та правова природа заявлених вимог у цих справах є різними.
Відтак, висновок суду першої інстанції про преюдиційність зазначених обставин є необґрунтованим та таким, що суперечить положенням статті 82 ЦПК України.
Зауважує, що передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя у позасудовому порядку можлива лише за наявності укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
У матеріалах справи відсутній будь-який договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Кей-Колект». Більше того, такий договір між сторонами ніколи не укладався.
Таким чином, державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ТОВ «Кей-Колект» була здійснена без належної правової підстави, що свідчить про незаконність вибуття майна з власності позивача.
Відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
При цьому, закон прямо встановлює, що у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Таким чином, визначення вартості предмета іпотеки шляхом проведення незалежної оцінки є обов`язковою передумовою для переходу права власності до іпотекодержателя у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку».
Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів проведення оцінки спірної земельної ділянки на момент набуття права власності ТОВ «Кей-Колект» на зазначену земельну ділянку.
Отже, перехід права власності на предмет іпотеки відбувся за відсутності визначеної законом вартості такого майна, що прямо суперечить вимогам частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку».
ТОВ «Кей-Колект» через представника ОСОБА_6 подано до суду відзив на апеляційну скаргу позивача.
Зазначає, що твердження апелянта про те, що рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно на преюдиційності обставин, встановлених у іншій справі, не відповідає змісту оскаржуваного рішення, оскільки суд надав самостійну оцінку обставинам цієї справи, умовам договору іпотеки та доказам, поданим учасниками справи.
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що підписавши договір іпотеки, який містить іпотечне застереження, ОСОБА_1 погодила не абстрактну можливість звернення стягнення заборгованорсті на іпотечне майно у майбутньому, а конкретний позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або його продажу у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував відсутність оцінки предмета іпотеки на момент набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на земельну ділянку, є необґрунтованими.
Зауважує, що вибуття майна відбулося не внаслідок викрадення, втрати, самочинного заволодіння чи інших дій, які не були охоплені волевиявленням власника, а внаслідок реалізації іпотекодержателем способу звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки, заздалегідь погодженого сторонами у договорі іпотеки.
ОСОБА_2 через представника ОСОБА_7 подано відзив на апеляційну скаргу.
Зазначає, що встановлені у справі обставини свідчать, що іпотекодержатель дотримався норм законодавства при зверненні стягнення на предмет іпотеки та умов договору іпотеки.
Іпотекодержатель повідомив іпотекодавця про наявність боргу і необхідність його погашення, про наслідки невиконання заявлених вимог, серед іншого, про можливий продаж предмета іпотеки на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».
Твердження позивача, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей- Колект» була здійснена без достатніх правових підстав, з порушенням норм Закону України «Про іпотеку», спростовується положеннями ч. 1 та 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 5 червня 2003 року, в редакції від 12 травня 2006 року, де вказано що, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що твердження апелянта щодо відсутності оцінки предмета іпотеки були спростовані судом першої інстанції, де зазначено: «при реєстрації права власності на спірне майно (за ТОВ «Кей-Коллект»), державному реєстратору прав був наданий висновок про вартість майна - земельної ділянки, кадастровий номер №3210900000:01:089:0035, внесений до бази ФДМУ під номером НМНЯЮЧ924123».
Треті особи: ОСОБА_4 , АТ «УкрСиббанк», Корзун Л.П. , державний реєстратор Київської філії КП Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Гуменюк К.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С., правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Дуднік М.А. апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з викладених у ній підстав.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Карпухін Я.В., представник третьої особи ТОВ «Кей-Колект» - Пилипенко С.В., який брав участь у розгляді справи в режимі ВКЗ, у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги позивача заперечили, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 лютого 2026 року просили залишити без змін як законне та обґрунтоване.
Позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , представник АТ «УкрСиббанк», Корзун Л.П., державний реєстратор Київської філії КП Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Гуменюк К.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С. в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у відповідності до вимог закону. Враховуючи те, що позивач, відповідач, треті особи повідомлялися про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та за участі їх представників, а також за відсутності третіх осіб та їх представників.
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Дуднік М.А., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Карпухіна Я.В., представника третьої особи ТОВ «Кей-Колект», який брав участь у розгляді справи за допомогою відеоконференцзв`язку, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного. 
Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог судом зазначено, що державним реєстратором при реєстрації права власності на земельну ділянку за ТОВ «Кей-Колект» були дотримані вимоги п.61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127 в редакції чинній на момент вчинення реєстраційних дій.
Зауважено, що при реєстрації права власності на спірне майно, державному реєстратору прав був наданий висновок про вартість майна - земельної ділянки, кадастровий номер №3210900000:01:089:0035, внесений до бази ФДМУ під номером НМНЯЮЧ924123.
Суд звернув увагу на ту обставину, що відсутність порушень з боку Державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Гуменюк К.М. при вчиненні реєстраційної дії щодо набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки, норм ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що підтверджується встановленими у постанові Верховного Суду від 16.04.2025 року у справі №367/3426/19 обставинами.
Судом було встановлено, що в іпотечному договорі сторони договору передбачили право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі. Суд дійшов висновку, що посилання позивача на відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, як на обставину того, що реєстрація права власності на земельну ділянку за ТОВ «Кей-Колект» була здійснена державним реєстратором без достатніх правових підстав, з порушенням норм ЗУ «Про іпотеку» та умов укладеного договору іпотеки, є безпідставними та необґрунтованими.
Перевіряючи таке твердження суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне. 
З постанови Верховного Суду від 16.04.2025 року, ухваленої у справі №367/3426/19, судом встановлено, що 26 лютого 2007 між АКІБ «Укрсиббанк і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №11121897000, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 69 000,00 дол. США строком до 26 лютого 2014 року включно.
Цього ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитним договором між позивачкою та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки №2832, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І. В,. за умовами якого в іпотеку банку передано земельну ділянку, загальною площею 0,10 га, кадастровий номер 3210900000:01:089:0035, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з частиною другою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Звернувшись з апеляційною скаргою, апелянт стверджує про те, що висновок суду про преюдиційність певних обставин є необґрунтованим та таким, що суперечить положенням ст. 82 ЦПК України, оскільки у справі № 367/3426/19 брали участь інші учасники, ніж у даній справі, окрім того, у справі № 367/3426/19 предметом розгляду були вимоги про скасування рішення державного реєстратора, скасування записів про право власності та визнання права власності на спірну земельну ділянку. Також, Верховний Суд у зазначеній справі дійшов висновку про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту. 
На таке твердження апелянта, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, частина друга статті 82 ЦПК України не вимагає абсолютної тотожності всіх учасників обох справ. Вона передбачає, що не доказуються обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої такі обставини встановлено.
У справі № 367/3426/19 брали участь ОСОБА_1 , ТОВ «Кей-Колект», Корзун Л.П. та державний реєстратор, тобто особи, щодо яких встановлювалися обставини виникнення іпотечних правовідносин, переходу прав вимоги, реєстрації права власності та подальшого відчуження майна.
Сам лише факт того, що відповідачем у даній справі є останній набувач земельної ділянки ОСОБА_2 , не робить недійсними або такими, що не мають правового значення, встановлені у справі № 367/3426/19 обставини щодо попередніх правочинів та реєстраційних дій. 
Верховний Суд у справі № 367/3426/19 дійсно зазначив, що ефективним способом захисту може бути віндикаційний позов до останнього набувача. Однак вказівка на належний спосіб захисту не означає автоматичного задоволення такого позову і не звільняє позивача від обов`язку довести наявність передбачених статтями 387, 388 ЦК України підстав для витребування майна.
У даній справі, слід також дослідити зміст самого договору іпотеки, умови його розділів.
Відповідно до пункту 1.2 іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання всіх грошових зобов`язань позичальника за кредитним договором від 26 лютого 2007 року №11121897000 (далі кредитний договір 1) та за кредитним договором від 26 лютого 2007 року №11121901000/2 (далі кредитний договір 2) (разом кредитний договір).
Згідно з підпунктом 1.2.1 договору іпотеки передбачено зобов`язання по поверненню в повному обсязі отриманих в порядку та на умовах відповідно до кредитного договору 1 кредитних коштів у сумі 69 000,00 дол. США, що на день укладення кредитного договору 1 за курсом НБУ становило 348 450,00 грн.
Відповідно до підпункту 1.2.2 вказаного договору передбачено зобов`язання по повернення отриманого кредиту за кредитним договором 1 в термін до 26 лютого 2014 року, якщо інший термін повернення кредиту не встановлено згідно з умовами кредитного договору 1.
Відповідно до підпункту 1.2.8 договору іпотеки строк користування кредитом за кредитним договором 2 встановлено до 26 лютого 2014 року, якщо інший строк повернення кредиту не встановлено відповідно до зазначеного кредитного договору.
Згідно з підпунктом 2.1.1 договору іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.
Відповідно до підпункту 2.1.2 в разі порушення позичальником обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а в разі невиконання позичальником цієї вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з пунктом 4.1 звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у: випадках, зазначених в підпунктах 2.1.1 2.1.2. цього договору іпотеки, або; у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності позичальника або визнання його банкрутом або; у разі ліквідації юридичної особи позичальника, або; у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, або; в інших випадках відповідно до діючого законодавства.
Відповідно до пункту 4.2 казаного договору звернення стягнення здійснюється на підставі: або рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; або за договором між іпотекодавцем та іпотокодержателем про задоволення вимог іпотекодежателя.
Згідно з пунктом 4.3 у випадках, зазначених в підпунктах 2.1.1 2.1.2 цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до пункту 4.4 договору у разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в пункті 4.3, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення.
Згідно з пунктом 4.6 договору звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку».
Розділом 5 договору передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до підпункту 5.1 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до пункту 5.2 договору іпотеки у разі настання обставин, зазначених в пункті 4.1 цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
Слід також звернути увагу і щодо факту переходу прав вимоги до ТОВ «Кей-Колект».
Так, на підставі нотаріального договору факторингу № 4 та нотаріального договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчених приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е. В. 12 грудня 2011 року за реєстровими номерами 52075208, право вимоги до боржників за кредитним договором та іпотечним договором набуло ТОВ «Кей-Колект».
15 серпня 2018 року державний реєстратор Гуменюк К. М. здійснила реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект».
07 лютого 2019 року між ТОВ «Кей-Колект» і Корзун Л.П. було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу, зареєстрований приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Розсохою С. С. за реєстровим номером 1003.
Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору продавець передає у власність покупця земельну ділянку загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 3210900000:01:089:0035, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а покупець приймає земельну ділянку у власність та зобов`язується сплатити за неї певну грошову суму.
Згідно з пунктом 2.1 вказаного договору вартість нерухомого майна відповідно до довідки про балансову вартість від 17 серпня 2018 року №17/08/18/734024/3 становить 1 088 744,00 грн.
Відповідно до пункту 2.2 за домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчинено за 1 472 016,00 грн., що відповідно до курсу НБУ було еквівалентно 54 600,00 дол. США, але повинна бути переглянута покупцем відповідно до курсу долара США на дату здійснення платежу. Грошові кошти покупець зобов`язаний передати до 30 квітня 2019 року.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 березня 2019 року № 158391606 земельна ділянка, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 3210900000:01:089:0035, за адресою: АДРЕСА_1 , з реєстраційним номером 1622972080000 належить на праві приватної власності Корзун Л.П. на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 2019 року № 1003.
20.09.2024 рок між Корзун Л.П. , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої 15.07.2022 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Юган Г.І. за №153, діяв ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу вищевказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С.
Згідно з пунктом 3.1 вказаного договору вартість нерухомого майна відповідно до висновку про вартість об`єкта оцінки станом на 13.09.2024 року складає 2 144 613,00 грн.
Згідно зі ст.111 Земельного Кодексу України та Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-9948243592054 від 12.09.2024 року на земельну ділянку обмеження (обтяження), встановлені порядком ведення Державного земельного кадастру не зареєстровані (п.1.2. Договору).
Вказана земельна ділянка належить продавцю на підставі Дублікату договору купівлі-продажу земельної ділянки з відстрочкою платежу від 07 лютого 2019 року № 1003, посвідченного приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С., виданого 13.09.2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С. за №4127.
Право власності на земельну ділянку зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.02.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С., номер запису про право власності: 30194637, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1622972080000, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45420857 від 07.02.2019.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,10 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210900000:01:089:0035, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1622972080000, зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 20.09.2024 13:48:37 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:75152479 від 20.09.2024 13:50:26, документ подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер:4264, виданий 20.09.2024, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С., договір купівлі-продажу земельної ділянки. 
Так, частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на момент укладення іпотечного договору) визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; наступна іпотека - передання в іпотеку нерухомого майна, яке вже є предметом іпотеки за попереднім іпотечним договором; пріоритет - переважне право однієї особи відносно права іншої особи на те ж саме нерухоме майно; вищий пріоритет - пріоритет, встановлений раніше будь-якого іншого пріоритету стосовно одного й того ж нерухомого майна.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
У відповідності до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Аналіз положень ст.ст. 36 та 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що застереження в іпотечному договорі також вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Отже, законодавець визначив як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.
Звернувшись з апеляційною скаргою апелянт стверджує, що набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки могло відбутися виключно за наявності окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, однак таке твердження апелянта, на думку колегії суддів є помилковим та такими, що не відповідає змісту договору іпотеки, нормам Закону України «Про іпотеку» і актуальним правовим висновкам Верховного Суду з цього питання.
Суд першої інстанції правильно встановив, що пунктом 4.2 договору іпотеки передбачено декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.
Розділом 5 договору іпотеки прямо передбачено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. 
Зокрема, відповідно до пункту 5.1 договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а іпотекодержатель має право самостійно визначити один із способів звернення стягнення, у тому числі передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Таким чином, підписавши договір іпотеки, який містить іпотечне застереження, ОСОБА_1 погодила конкретний позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або його продажу у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 363/2337/19 дійшов висновку, що положення Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12.06.2006 року прямо вказують, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
З огляду на це посилання ОСОБА_1 на відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя не спростовує законності державної реєстрації права власності на земельну ділянку за ТОВ «Кей-Колект», оскільки відповідне застереження вже міститься в договорі іпотеки та за своїми правовими наслідками прирівнюється до такого договору.
Крім того, матеріалами справи підтверджено дотримання процедури, передбаченої статтями 35, 36 Закону України «Про іпотеку». 
Так, 06 липня 2017 року ТОВ «Кей-Колект» рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення надіслало ОСОБА_1 , як іпотекодавцю, та ОСОБА_4 , як позичальнику, вимогу про порушення основного зобов`язання та іпотечного договору з пропозицією сплатити заборгованість, а також з попередженням про наслідки несплати заборгованості з урахуванням положень статей 35, 36 Закону України «Про іпотеку», зокрема шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтями 37, 38 Закону України «Про іпотеку».
Вказані повідомлення іпотекодавець ОСОБА_1 та позичальник ОСОБА_4 отримали 18 липня 2017 року (т. 1, а. с. 210, 213), проте вимоги іпотекодержателя не задовольнили, боргові зобов`язання за кредитним договором перед кредитором залишилися не виконаними.
Отже, слід дійти висновку, що реєстрація права власності за ТОВ «Кей-Колект» 15 серпня 2018 року була здійснена після спливу встановленого законом строку та за наявності передбаченої договором і законом підстави. За таких обставин висновок суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача щодо відсутності окремого договору є правильним.
Щодо доводів апелянта про відсутність оцінки предмета іпотеки та порушення пункту 61 Порядку державної реєстрації прав.
Так, суд першої інстанції правильно виходив з того, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку за ТОВ «Кей-Колект» була здійснена 15.08.2018 року, тобто під час дії пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень у редакції, чинній саме на момент проведення реєстраційної дії.
Згідно з пунктом 61 Порядку у відповідній редакції для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, подавалися: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові; документ, що підтверджує факт завершення 30-денного строку з моменту отримання такої вимоги.
Тобто на момент проведення реєстраційної дії пункт 61 Порядку не передбачав обов`язку подання державному реєстратору висновку суб`єкта оціночної діяльності з оцінки предмета іпотеки. Відповідні зміни до Порядку, якими перелік документів було доповнено відомостями про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, були внесені лише 26.02.2020 року постановою Кабінету Міністрів України № 189, тобто після вчинення реєстраційної дії.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, не зважаючи на ту обставину, що пункт 61 Порядку у редакції, чинній на 15.08.2018 року, не вимагав подання оцінки державному реєстратору, при реєстрації права власності на спірне майно, державному реєстратору був наданий висновок про вартість майна - земельної ділянки з кадастровим номером 3210900000:01:089:0035, внесений до бази ФДМУ під номером НМНЯЮЧ924123. (т. 1 а. с. 196). 
Отже, твердження апелянта про відсутність будь-якої оцінки земельної ділянки не відповідає матеріалам справи та фактичним обставинам, які були встановлені судом першої інстанції.
Щодо доводів апелянта про неправильне застосування статті 388 ЦК України.
Апелянт зазначає, що оскільки земельна ділянка вибула з її володіння поза її волею, вона може бути витребувана у останнього набувача на підставі статті 388 ЦК України. Такі доводи є похідними від попередніх тверджень про незаконність набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати майно від добросовісного набувача лише у випадку, якщо майно було загублене власником, викрадене у нього або вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Отже, ключовою умовою застосування цієї норми є встановлення саме вибуття майна поза волею власника.
Слід зауважити, що у даній справі така умова відсутня. ОСОБА_1 добровільно уклала договір іпотеки, передала належну їй земельну ділянку в забезпечення виконання кредитного зобов`язання, погодила в договорі іпотеки право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки та окремо погодила застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя, яке передбачало можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
Таким чином, вибуття майна відбулося не внаслідок викрадення, втрати, самочинного заволодіння чи інших дій, які не були охоплені волевиявленням власника, а внаслідок реалізації іпотекодержателем способу звернення стягнення, заздалегідь погодженого сторонами у договорі іпотеки.
Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що сам по собі факт незгоди ОСОБА_1 з наслідками реалізації іпотечного застереження не перетворює таке вибуття майна на вибуття поза волею власника у розумінні статті 388 ЦК України. Воля власника була виражена при укладенні договору іпотеки та погодженні відповідного застереження, а підставою для його застосування стало невиконання забезпеченого іпотекою основного зобов`язання.
Крім того, ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20.09.2024 року. На момент укладення цього договору право власності Корзун Л.П. було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав, а за даними Державного земельного кадастру обмеження та обтяження щодо земельної ділянки не були зареєстровані. Апелянтом не доведено недобросовісності останнього набувача, його обізнаності про будь-які порушення або наявності підстав, які б ставили під сумнів правомірність набуття ним права власності.
Верховний Суд у справі № 367/3426/19 вказав лише на можливість звернення з віндикаційним позовом до останнього набувача як належний спосіб захисту за відповідних умов. Однак ця правова позиція не звільняє позивача від доведення сукупності умов статті 388 ЦК України та не означає, що будь-який віндикаційний позов до останнього набувача підлягає задоволенню автоматично.
Отже, за відсутності доведених порушень при набутті ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки, а також за наявності погодженого сторонами іпотечного застереження, відсутні правові підстави для висновку про вибуття земельної ділянки з володіння позивача поза її волею. Відтак, відсутні і підстави для витребування майна у ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції надав оцінку саме тим обставинам, які мають значення для вирішення спору: існуванню та чинності договору іпотеки, змісту іпотечного застереження, наявності забезпеченого іпотекою невиконаного зобов`язання, дотриманню процедури направлення вимоги за статтею 35 Закону України «Про іпотеку», змісту пункту 61 Порядку у редакції, чинній на час реєстрації, наявності висновку про вартість земельної ділянки та подальшому набуттю права власності відповідачем.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У даній справі позивач не довела незаконності державної реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект», не спростувала чинність іпотечного застереження, не довела відсутність висновку про вартість майна та не довела вибуття земельної ділянки поза її волею.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували правильність цього висновку або свідчили про наявність підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, для скасування рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено усі обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права та дотримано норми процесуального права при винесенні рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, про незаконність чи необґрунтованість рішення не свідчать, а тому відсутні підстави для їх задоволення та скасування рішення суду першої інстанції. 
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
При цьому, враховуючи той факт, що за наслідками апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції не було ухвалено судове рішення про задоволення позовних вимог, то колегія суддів не вбачає підстав для покладення на відповідача понесених позивачкою судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником  ОСОБА_8 , залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 лютого 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 03 липня 2026 року. 

Судді Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна