П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/968/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Свентух Віталій Михайлович 
Суддя-доповідач - Томчук А.В. 
29 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 025450014686 від 15.01.2026 року щодо відмови у переході з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 025450014686 від 15.01.2026 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перехід на пенсію за віком від 09.01.2026 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 665,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення не надав належної правової оцінки спірним періодам трудової діяльності позивача, зокрема: періоду перебування на обліку у центрі зайнятості з 18.05.2003 по 17.06.2003, періоду здійснення підприємницької діяльності з 28.02.2006 по 15.02.2007, періоду роботи з 01.07.2011 по 31.12.2012 на території російської федерації, не запропонував надати уточнюючі довідки щодо спірних періодів, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок про неможливість зарахування зазначених періодів до страхового стажу та відмовив у переході на пенсію за віком. Суд дійшов висновку, що рішення відповідача є необґрунтованим та протиправним, а належним способом захисту є зобов`язання повторно розглянути заяву позивача з урахуванням правової оцінки суду, оскільки призначення пенсії належить до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області подало апеляційну скаргу, у якій просить рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що страховий стаж позивача, за наявними документами в електронній пенсійній справі та даними системи персоніфікованого обліку, складає 30 років 05 місяців 15 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV, яка вимагає наявності не менше 32 років страхового стажу. Апелянт посилається на те, що страховий стаж обчислюється за даними системи персоніфікованого обліку, а саме нарахування єдиного соціального внеску не є достатньою підставою для зарахування стажу за відсутності його фактичної сплати. Вказує, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права та прийняв незаконне та необґрунтоване рішення.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив щодо доводів і мотивів такої скарги та просив залишити оскаржуване судове рішення без змін. У відзиві позивач зазначає, що апелянтом не наведено норм закону, якими не зараховано його страховий стаж, не спростовано доказів того, що страховий стаж позивача на момент звернення складав 33 роки 3 місяці 5 днів. Позивач вказує, що апелянтом не надано доказів стосовно того, чому на день подачі заяви (09.01.2026 року) розрахунок стажу був здійснений із врахуванням стажу лише на 01 вересня 2025 року, хоча позивач продовжував працювати та набув додатково 4 місяці стажу. Позивач посилається на довідку ГУ ДПС у Вінницькій області, довідку АТ «Райффайзен Банк», лист ГУ ДПС у Вінницькій області від 19.01.2026 року про відсутність заборгованості по сплаті єдиного податку, вкладиш до трудової книжки, довідку НАТ «Чукотська торгова компанія», довідку Вінницького обласного центру зайнятості, які підтверджують наявність достатнього страхового стажу. Зазначає, що апелянтом не наведені підстави незарахування до стажу періодів перебування на обліку у центрі зайнятості, підприємницької діяльності, роботи в російській федерації та роботи в АТ «Укрзалізниця».
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України як одержувач пенсії по інвалідності, розмір якої обчислено відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
09 січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області) із заявою щодо переходу з пенсії по інвалідності на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV.
За принципом екстериторіальності, відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), заяву позивача було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області).
За результатами розгляду заяви ГУ ПФУ у Волинській області прийнято рішення № 025450014686 від 15 січня 2026 року про відмову ОСОБА_1 у переході на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Згідно з даними електронної пенсійної справи та системи персоніфікованого обліку страховий стаж позивача визначено у розмірі 30 років 05 місяців 15 днів.
Позивачем оспорювалось незарахування до страхового стажу таких періодів: перебування на обліку у Жмеринському міськрайонному центрі зайнятості Вінницької області з 18.05.2003 по 17.06.2003; здійснення підприємницької діяльності з 28.02.2006 по 15.02.2007; роботи з 01.07.2011 по 31.12.2012 на території російської федерації.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 26 Закону № 1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Аналогічне положення закріплено у пункті 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).
Щодо періоду перебування на обліку у центрі зайнятості з 18.05.2003 по 17.06.2003 колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII до стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховуються, зокрема, періоди одержання допомоги по безробіттю.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, із відомостей трудової книжки позивача вбачається, що 15.04.2003 року розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а 17.06.2003 року виплачено одноразово допомогу по безробіттю для організації підприємницької діяльності за період з 14.05.2003 по 08.04.2004. Крім того, довідкою Вінницького обласного центру зайнятості від 12.12.2022 року № 10-30/3945-22 підтверджено перебування ОСОБА_1 на обліку у Жмеринському міськрайонному центрі зайнятості Вінницької області з 15.04.2003 по 20.06.2003.
Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що період з 18.05.2003 по 17.06.2003, коли позивач фактично отримував допомогу по безробіттю, підлягає зарахуванню до страхового стажу. Аналогічних висновків дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд у постанові у справі № 120/17476/24 від 15 грудня 2025 року.
Щодо періоду здійснення підприємницької діяльності з 28.02.2006 по 15.02.2007 колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування з 01 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Відповідно до пункту 4 Порядку № 637 періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування підтверджуються, зокрема, свідоцтвом про сплату єдиного податку, документами про сплату єдиного податку (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків).
Як встановлено судом першої інстанції, у спірний період з 28.02.2006 по 15.02.2007 позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебував на спрощеній системі оподаткування та сплачував єдиний податок, що підтверджується листами Головного управління ДПС у Вінницькій області, свідоцтвами про сплату єдиного податку, свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, листом АТ «Райффайзен Банк» № 97-14-3/33 від 06.01.2026 щодо надання інформації про сплату єдиного податку. Крім того, листом Головного управління ДПС у Вінницькій області від 19.01.2026 року підтверджено відсутність заборгованості по сплаті єдиного податку у позивача, включаючи спірний період.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що законодавчо визначеною умовою для врахування періоду підприємницької діяльності особи, яка в проміжок часу з 2000 по 2017 рік займалася підприємництвом на спрощеній системі оподаткування, до страхового стажу є сам факт сплати страхових внесків незалежно від їх розміру, а тому зазначений період підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Доводи апелянта про те, що саме нарахування єдиного соціального внеску не є достатньою підставою для зарахування стажу за відсутності його сплати, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки матеріалами справи підтверджено саме факт сплати єдиного податку позивачем у спірний період, а не лише його нарахування.
Щодо періоду роботи з 01.07.2011 по 31.12.2012 на території російської федерації колегія суддів зазначає наступне.
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що у силу пункту 2 статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода) пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Припинення участі російської федерації в Угоді, так само як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, оскільки такий стаж набутий до ухвалення відповідних рішень, а в спірний період роботи позивача зазначена Угода була чинною та передбачала право на пенсію з урахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з держав-учасниць.
Позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу за наявності чинних у період його роботи положень Угоди, що передбачали відповідне право.
Аналогічних висновків дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд у постановах у справах № 120/6490/23 від 04 грудня 2023 року, № 120/3751/23 від 20 грудня 2023 року, № 120/7231/23 від 12 лютого 2024 року.
Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права колегія суддів зазначає наступне.
Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення не надав належної правової оцінки спірним періодам трудової діяльності позивача, не запропонував надати уточнюючі довідки, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок про неможливість зарахування зазначених періодів до страхового стажу.
Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Оскільки функції органів Пенсійного фонду України щодо обчислення страхового стажу особи та призначення пенсії за віком відносяться до виключної компетенції відповідача, а процедура вирішення питання про призначення пенсії не була завершена, суд першої інстанції правильно обрав спосіб захисту у вигляді зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області повторно розглянути заяву позивача з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Аналогічних висновків дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд у постановах у справах № 240/10097/22 від 25 жовтня 2023 року, № 560/895/23 від 28 вересня 2023 року, № 120/17737/23 від 08 серпня 2024 року, № 560/8020/21 від 16 жовтня 2024 року.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п.п. 29-30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994). При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (див. пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001).
Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статей 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до положень статті 139 КАС України не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.