ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 743/1602/24
провадження № 61-3867св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Служба у справах дітей Ріпкинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Ріпкинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

за касаційною скаргою адвоката Павленко Ольги Владиславівни як представника ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 20 травня 2025 року у складі судді Кравчук М. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 20 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Онищенко О. І., Скрипки А. А., 

ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив встановити факт самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що у 2018 році шлюб між ним і відповідачем розірвано, а у 2019 році судовим рішенням визначено місце проживання сина з батьком. З того часу відповідач виїхала на постійне місце проживання за межі району та самоусунулася від виховання і утримання дитини. Позивач правом на отримання аліментів з відповідача не скористався. Відповідач обов`язок утримувати дитину добровільно не виконує, жодних коштів на утримання сина позивачу не надає, у забезпеченні дитини продуктами харчування, необхідним приладдям до школи, побутовими речами участі не бере. Відповідач майже не підтримує з сином особистого спілкування, обмежуючись поодинокими телефонними дзвінками і рідкісними зустрічами. Відповідач створила іншу сім`ю, народила дитину, а за таких обставин, не має можливості брати участь у вихованні старшого сина.

Встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина потрібно йому для підтвердження права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ріпкинський районний суд Чернігівської області рішенням від 20 травня 2025 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Той факт, що дитина проживає із батьком не може свідчити про відсутність визначеного законом обов`язку матері щодо участі в утриманні дитини. Доказів того, що відповідач ухиляється від виховання та утримання сина немає. 

Короткий зміст постанови апеляційного суду
Чернігівський апеляційний суд постановою від 20 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 20 травня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 
Проживання одного з батьків (матері) окремо від дитини не свідчить, що мати самоусунулась від його виховання та утримання, а проживання сина з батьком не звільняє матір від її батьківського обов`язку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Павленко О. В. як представник ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 20 травня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 20 лютого 2026 року; ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме - застосування статей 150, 157 СК України (які визначають обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а також вирішення питань при роздільному проживанні) у системному поєднанні з нормами спеціального законодавства, а саме - пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (щодо підтвердження статусу особи, яка самостійно виховує та утримує дитину); суди не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням суду від 04 березня 2019 року визначено місце проживання дитини разом із батьком. Відповідач змінила місце проживання, самоусунулась від виховання і утримання сина. Позивач самостійно виховує і утримує дитину.

У травні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 , мотивований законністю і обґрунтованістю судових рішень.

Встановлення факту проживання дитини із батьком та утримання ним дитини не впливає на обов`язок матері брати участь у вихованні дитини.

Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

16 квітня 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Позивач і відповідач перебували у шлюбі з 23 червня 2012 року, який був розірваний 03 липня 2018 року рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області.

Сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 04 березня 2019 року визначено місце проживання ОСОБА_4 з батьком.

ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (витяг з реєстру територіальної громади). 

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання малолітнього ОСОБА_5 (за адресою: АДРЕСА_1 ) проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , і ОСОБА_6 (бабуся дитини). У житлі створені всі належні умови для проживання та навчання, дитина забезпечена належним чином одягом, шкільним приладдям, необхідною комп`ютерною технікою та продуктами харчування.

ОСОБА_2 за адресою проживання сина фактично не проживає з березня 2019 року (довідка Голубицького старостинського округу № 5 Ріпкинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 26 вересня 2024 року, № 25).

В період окупації селища Ріпки та Чернігівського району Чернігівської області збройними силами РФ (лютий-березень-квітень 2022 року) малолітній ОСОБА_5 за місцем своєї реєстрації ( АДРЕСА_1 ) проживав разом з батьком ОСОБА_1 . 

ОСОБА_5 навчається у 7-А класі. За період навчання у базовій середній школі (5-7 класи) освітнім процесом учня цікавиться лише батько. З усіх питань, які виникають щодо навчання та поведінки класний керівник та вчителі спілкуються лише з батьком учня, ОСОБА_1 . На батьківських зборах завжди присутній батько, також він відвідує позашкільні заходи. Мати ОСОБА_2 жодного разу не поцікавилась дитиною, не була присутня на батьківських зборах, жодного разу не з`явилася у навчальному закладі (довідка Ріпкинського ліцею Ріпкинської селищної ради від 24 вересня 2024 року № 01-32/78). 

ОСОБА_5 перебуває на диспансерному обліку у педіатра КНП «ЦПМСД «Здорова родина». Звернення до лікаря, стосовно лікування чи профілактичних оглядів, здійснюється батьком - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 за медичною допомогою та здійснення профілактичних оглядів дитини, до педіатра жодного разу не зверталась (довідка Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Здорова родина» від 01 жовтня 2024 року № 02-37/339).

Питання стягнення аліментів на утримання дитини у судовому порядку позивач не ініціював.

Відповідач надала скриншоти застосунку Нової пошти з яких відомо, що вона відправляла на ім`я позивача посилки, докази на підтвердження переказу грошових коштів на суму 3 000,00 грн на ім`я одержувача ОСОБА_1 через відділення Укрпошти та скриншоти її листування з сином ОСОБА_4 .

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

У СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 зазначила, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. 

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив встановити факт самостійного виховання та утримання сина, який необхідний йому для підтвердження права на відстрочку від мобілізації.
Відповідно до пункту 4 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»  жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У цій справі не встановлено обставин, які свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.

Встановивши, що позивач не надав належних і допустимих доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, врахувавши, що проживання матері окремо від дитини не свідчить про те, що вона самоусунулась від виховання та утримання дитини, і не звільняє її від батьківських обов`язків, а також зважаючи на те, що відповідач періодично спілкується з дитиною, між ними наявний стійкий емоційний зв`язок, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та встановлення факту самостійного виховання дитини позивачем. 

Вирішуючи спір, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановили обставини справи, дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач змінила місце проживання, самоусунулась від виховання і утримання сина, а позивач самостійно забезпечує його виховання і утримання не підтверджують факт ухилення матері від батьківських обов`язків, а свідчать лише про обставини проживання дитини разом з батьком.

Інші аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними, необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що перебуває поза межами повноважень Верховного Суду, який є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку. 

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Павленко Ольги Владиславівни як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 20 травня 2025 року, постанову Чернігівського апеляційного суду від 20 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
М. Ю. Тітов