Справа № 420/2891/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи справу за адміністративним позовом фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 до Управління державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 до Управління державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі, Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому позивач просить суд: 
визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 11.11.2025 року за №ОПШ 088111, винесену Управління державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополя. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він не є автомобільним перевізником у розумінні вимог Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки транспортний засіб, на якому здійснювалось перевезення не належить ФОП ОСОБА_1 , а будь-які договори оренди, лізингу чи іншого законного користування транспортним засобом відсутні. При цьому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі товарно-транспортної накладної, відтак відповідач мав визначати автомобільного перевізника на підставі документів, якими підтверджується укладення договору перевезення.
На підставі викладеного вважає, що на нього відповідачем безпідставно накладено штраф, у зв`язку із чим відповідна постанова відповідача підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 10.02.2026 адміністративний позов залишено без руху, позивача повідомлено про необхідність усунути недоліки у 5-денний строк з дня отримання копії ухвали шляхом надання до суду доказів сплати судового збору в розмірі 1331,20 грн або доказами на підтвердження обставин, що є підставою для звільнення від сплати судового збору, а також копії позову з додатками для відповідачів.
Від позивача надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано квитанцію про сплату судового збору та копії позову з додатками для відповідачів.
Ухвалою суду від 23.02.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. 
До суду від представника відповідача – Державної служби України з безпеки на транспорті надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі, в задоволенні позову просить відмовити.
Представник відповідача у відзиві вказує, що відповідно до запиту https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search/person result , Міністерства юстиції України Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП ОСОБА_2 , вид діяльності основний (КВЕД 52.29). Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (КВЕД 52.29) включає організацію перевезень (експедицію), діяльність митних брокерів, агентів, пакування та обробку вантажів. Це комплекс послуг з управління логістикою, документацією та підготовкою вантажів, що здійснюються для залізничного, автомобільного, водного або повітряного транспорту, але не включає пряме керування транспортними засобами. Згідно наявних документів під час проведення перевірки Позивач є автомобільним перевізником, що підтверджується ТТН. Крім ТТН № 929 від 14.10.2025, що була під час перевірки (посилання на цю ТТН зазначено у акті перевірки), до матеріалів справи (позову) Позивачем додана відмінна ТТН № 36 від 14.10.2025, у якій Позивач також виступає автомобільним перевізником ФОП ОСОБА_3 . Дані ТТН підтверджують, що Позивач здійснює свою діяльність з перевезення вантажів, що юридично поширюється на дію вимог Закону України «Про автомобільний транспорт», який регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг. Неналежне оформлення документів з боку Позивача та нехтування вимогами законодавства про автомобільний транспорт, не може мати наслідком уникнення відповідальності за вчинене порушення
Відтак, представник відповідача вважає доводи позивача безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено вчинення адміністративно-господарського правопорушення, за яке встановлено відповідальність у вигляді санкції абзацу 3 частини1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Серед іншого, представник відповідача вказав, що позивач у позовній заяві помилково послався на вимоги Порядку № 1567, у редакції що вже не діяла на час виникнення юридичного факту, та на вимоги Господарського кодексу України, що втратив чинність 28 серпня 2025 року відповідно до Закону № 4196-IX.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовувалися вимоги, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.
З матеріалів справи вбачається, що Відділом державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області 15.10.2025 було зупинено та перевірено транспортний засіб марки MAN, номерний знак НОМЕР_1 , / НОМЕР_2 . Автомобільний перевізник згідно ТТН № 929 від 14.10.2025 – ФОП ДУДЧЕНКО ІПН (…) НОМЕР_3 , автомобіль MAN, номерний знак НОМЕР_1 , / НОМЕР_2 . 
Під час проведення перевірки ТЗ було виявлено порушення перевезення вантажів за відсутністю на момент перевірки документів визначених вимогами статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», зокрема, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. 
На підставі Акту проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом начальником відділу державного контролю на наземному транспорті у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № ОПШ 088111 від 11.11.2025, якою до позивача застосовано адміністративно-господарський штраф.
Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулює ЗУ «Про автомобільний транспорт» від 5.04.2001 №2344-III (далі - Закон № 2344-III).
Згідно зі ст.5 Закону №2344-III основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
Відповідно до ст.6 Закону № 2344-III державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Процедура проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначена Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8.11.2006 №1567 (далі - Порядок №1567).
За приписами п.14 Порядку №1567 рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
За приписами п.15 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Згідно з ч.1 ст.60 Закону № 2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, передбачено штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З аналізу наведених норм випливає, що за відсутності документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, передбачених ст.48 Закону № 2344-III зокрема, для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.
Непред`явлення під час проведення перевірки, зазначених у ст.48 Закону №2344-III документів, на підставі яких здійснюються внутрішні перевезення вантажів, свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених ст.60 Закону №2344-ІІІ.
При цьому, Законом №2344-ІІІ передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників.
Згідно із ст.1 Закону №2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568, перевізник це фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.
Товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.
Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Транспортна послуга - перевезення вантажів та комплекс допоміжних операцій, що пов`язані з доставкою вантажів автомобільним транспортом.
Відповідно до п.11.1 Правил №363, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Верховний Суд у постанові від 19.10.2023 року у справі №640/27759/21 зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Як вбачається зі змісту наданої позивачем ТТН № 36 від 14.10.2025, у спірному випадку здійснювалося перевезення транспортним засобом марки MAN реєстраційний номер НОМЕР_4 , автомобільним перевізником визначено ФОП ОСОБА_1 .
Додана до позову ТТН № 36 від 14.10.2025 відмінна від ТТН № 929 від 14.10.2025, що була під час перевірки і посилання на яку зазначено у акті перевірки, у якій Позивач також виступає автомобільним перевізником ФОП ОСОБА_3 .
Отже, позивач ФОП ОСОБА_1 у розумінні приписів Закону №2344-III, у даному випадку, був перевізником, з огляду на визначення його перевізником у товарно-транспортній накладній.
Є безпідставним посилання позивача на те, що він не є власником транспортного засобу MAN д/н НОМЕР_1 , оскільки відповідно до п.2.2 ПДР України, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відтак, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття права користування транспортним засобом. При цьому, оформлення ж тимчасового реєстраційного талону не є єдиним належним і допустимим доказом передання транспортного засобу.
Верховний Суд у постанові від 06.07.2023 року по справі №560/514/22 сформував правовий висновок, згідно якого відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом шістнадцятим частини першої статті 60 Закону №2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.
У постанові від 23.08.2023у справі №600/1407/22-а Верховний Суд зауважив на тому, що автомобільним перевізником є саме той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (ст.ст.33 та 50 Закону №2344-III). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування передбаченої ч.1 ст.60 Закону №2344-III відповідальності.
Отже, суд погоджується з доводами Укртрансбезпеки про те, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону №2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу.
У постанові Верховного Суду від 21.03.2024у справі №240/10400/23 суд касаційної інстанції дійшов висновку, що за відсутності інших документів, які спростовують інформацію зазначену в товарно-транспортній накладній про автомобільного перевізника, встановлення особи перевізника здійснюється відповідно до вказаних в товарно-транспортній накладній відомостей щодо такої особи, які є обов`язковими при її оформленні.
В контексті наведеного, суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі товарно-транспортної накладної, а відповідач мав визначати автомобільного перевізника на підставі документів, якими підтверджується укладення договору перевезення, оскільки позивач інших документів, які спростовують інформацію зазначену в товарно-транспортній накладній про автомобільного перевізника, не надав.
Відповідно до положень частин першої та другої статті 50 Закону № 2344-III договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). 
Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами. 
Згідно вимог статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. 
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). 
Отже відповідно до наведених вище положень нормативних актів перевізник це особа, що має право користування транспортним засобом на законній підставі, разом із цим (одночасно) має право на здійснення відповідного виду діяльності (наявна ліцензія), виконує перевезення вантажу або пасажирів на підставі укладеного договору та має відповідні документи на вантаж. 
При цьому, всупереч доводів позивача факт складання транспортної накладної як основного документа на перевезення вантажу підтверджує укладення між сторонами договору перевезення вантажу. 
Господарський кодекс України (ГКУ) втратив чинність 28 серпня 2025 року регулювання господарських відносин перейшло до Цивільного кодексу та спеціальних законів. 
Отже відповідно до частини першої статті 60 Закону № 2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт саме до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи. 
Таким чином, відповідальність за порушення вимог законодавства в сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме автомобільні перевізники. 
За таких обставин, на підставі наданих доказів, суд дійшов висновку, що Управлінням державного нагляду (контролю) у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті правомірно, за наявності підстав, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 11.11.2025 року за №ОПШ 088111.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення судових витрат відсутні. 
Керуючись ст. ст. 9, 72-73, 77, 90, 242, 245, 255, 295 КАС України суд
ВИРІШИВ:
В задоволенні адміністративного позову фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 до Управління державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови -відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.
Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: фізична особа – підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Управління державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі (вул. Залізнична, буд. 8, м. Херсон, 73022);
Відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті (код ЄДРПОУ 39816845, адреса: вул. Антоновича, буд. 51, м. Київ, 03150)

Суддя П.П. Марин

.