05.06.26
22-ц/812/1214/26
Єдиний унікальний номер судової справи: 486/61/26
Номер провадження 22-ц/812/1241/26 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
05 червня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О., 
розглянувши у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 , подану в її інтересах
адвокатом Корхом Євгеном Васильовичем
на рішення Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді - Далматової Г.А., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» (надалі - АТ «ОТП Банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
в с т а н о в и л а:

У січні 2026 року АТ «ОТП Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18 серпня 2020 року між АТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №2032660528 CARD.
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами кредитного договору.
Однак, ОСОБА_1 не виконала взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 15 грудня 2025 року утворилась заборгованість у сумі 33 615,60 грн, яка складається з непростроченого тіла кредиту - 25 306,10 грн, суми непрострочених відсотків – 1 457,75 грн, простроченого тіла кредиту – 6 642,90 грн, прострочених відсотків по договору - 208,85 грн. 
Посилаючись на викладене АТ «ОТП Банк» просило суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором № 2032660528 від 18 серпня 2020 року у сумі 33 615,60 грн.
У відзиві на позов, представник відповідача - адвокат Корх Є.В. зазначав, що 17 травня 2025 року об 11:16 год. ОСОБА_2 зателефонували з номера НОМЕР_1 та чоловічим голосом було повідомлено, що телефонує працівник АТ «ОТП БАНК» з приводу закриття її карткового банківського рахунку у вказаному банку (термін дії кредитної картки на той момент вже спливав). На пропозицію про закриття рахунку ОСОБА_1 погодилася, оскільки кредитний рахунок було погашено ще у січні 2025 року, після чого ввела в телефоні комбінацію цифр продиктовану цим працівником АТ «ОТП БАНК». Після чого, з картки було знято (переведено) - 28 000 грн та перенесено на кредит (розстрочка) - 10000 грн (при цьому оператор банку який спілкувався з ОСОБА_1 повідомив про те, що списання було здійснено в результаті шахрайських дій невідомих осіб).
В той же день, відповідач звернулася до поліції, де у неї відібрали пояснення щодо події, яка відбулася. 
Крім того, 19 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «ОТП БАНК» із заявою про проведення службового розслідування та повернення незаконно списаних коштів, за результатом розгляду АТ «ОТП БАНК» надіслало відповідь про відмову в поверненні суми спірної операції - 28000 грн.
Рішенням Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 березня 2026 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором №2032660528_CARD від 18 серпня 2020 року у розмірі 33 615, 60 грн, яка складається з непростроченого тіла кредиту - 25 306, 10 грн, суми непрострочених відсотків - 1 457, 75 грн, простроченого тіла кредиту - 6 642, 90 грн та прострочених відсотків по договору - 208, 85 грн. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» 2 662,40 грн судового збору.
Рішення суду мотивовано тим, що встановленими обставинами, які безспірно доводять, що відповідачка своїми діями та бездіяльністю, щодо вчасного повідомлення позивача про шахрайські дії, сприяла незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з карткового рахунку, а відтак вважав позовну заяву обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, оскільки відповідачем порушені умови кредитного договору та норми цивільного законодавства України.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, адвокат Корх Є.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув увагу на те, що з боку ОСОБА_1 були вжиті усі заходи спрямовані на захист своїх інтересів. Судом не з`ясовано яким чином 17 травня 2025 року відбулося спірне списання грошових коштів у розмірі 28 000 грн з карткового рахунку ОСОБА_1 , яким чином проводилася ідентифікація даних ОСОБА_1 та які дії були здійсненні дії позивачем на її письмове звернення від 19 травня 2025 року стосовно спірної транзакції.
У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «ОТП Банк»просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 18 серпня 2020 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку, звернулась до АТ «ОТП Банк» та підписала Анкету-заяву на отримання кредиту, згідно якої приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «ОТП Банк» (а.с.31).
18 серпня 2020 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2032660528, за умовами якого остання отримала картку в АТ «ОТП Банк» (а.с.28).
Відповідно п. 1.1 Договору, розмір, валюта та цільове використання Кредиту: 27 900 грн - на придбання товару у продавця 1 490 грн - на сплату Додаткових послуг Банку, а саме: послуга: «СМС+Довідка»; 500 грн - на придбання послуг зі страхування у продавця 2: страхування нерухомого майна від ПАТ «СК «Арсенал Страхування» майно, загальний розмір кредиту складає 28 890 грн. 
Пунктом п. 1.2. Договору передбачено, що протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка у розмірі 0,01 % річних.
Згідно п. 2 Договору, заява-анкета про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» №2032660528_CARD ВІД 18 серпня 2020 року.
Пунктом 2.1 Договору передбачено, що тип картки - МС GOLD. Умови обслуговування кредитної лінії (надалі - Кредит/Кредитна лінія). За користування Кредитом, Банк нараховує проценти, які розраховуються Банком на підставі процентної ставки, розмір якої визначається Тарифами Банку та Договором. На дату укладення Заяви-анкети розмір процентної ставки становить 5% в місяць. На дату укладення Заяви-анкети розмір процентної ставки впродовж Пільгового періоду становить 0,01 річних. Заява-анкета є невід`ємною частиною Договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих) (по тексту Заяви-анкети - Договір) та Тарифів Банку, які розміщені на Офіційному сайті Банку. 
Попередньо ознайомившись зі всіма умовами надання банківських послуг, правилами, тарифами, в тому числі із положеннями договорів та усіх додатків до них, невід`ємною частиною яких є ця заява-анкета про надання банківських послуг АT «ОТП Банк», та які розміщені на Офіційному сайті Банку, ОСОБА_1 підписала кредитний договір №2032660528.
Як вбачається з довідки від 07 листопада 2025 року, ОСОБА_1 з огляду на регулярне використання кредитного ліміту, відсутність у вказаний період простроченої заборгованості понад 7 днів, а також відсутності звернення від відповідача, в якому вона би вказала на небажаність подальшого збільшення Кредитного ліміту, Банком неодноразово було здійснено перегляди Кредитного ліміту до платіжної картки КД 2032660528_CARD від 18 серпня 2020 року та встановлено збільшення ліміту, останній раз 17 липня 2025 року кредитний ліміт було зменшено до 31800 грн (а.с.36).
Оплата товару за договором №2032660528_CARD підтверджується копією товарного чеку № 000080012877233, та видатковою накладною №80012877233 від 18 серпня 2020 року (а.с. 33зв.-34).
Зі звіту-рахунку за період з 18 серпня 2020 року по 07 листопада 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, періодично вносила кошти в рахунок погашення заборгованості. Відповідно до цього звіту Боргові зобов`язання за кредитом (без урахування відсотків за користування) станом на 12 грудня 2025 року – 33615,60 грн (а.с. 39-61).
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 05 листопада 2025 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 33615,60 грн (а.с.62-66).
14 листопада 2025 року АТ «ОТП БАНК» надіслало ОСОБА_1 досудову вимогу щодо погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 33615,60 грн (а.с. 67-68).
Задовольняючи позов суд виходив з того, що встановленими обставинами, які безспірно доводять, що відповідачка своїми діями та бездіяльністю, щодо вчасного повідомлення позивача про шахрайські дії, сприяла незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з карткового рахунку, а відтак вважав позовну заяву обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, оскільки відповідачем порушені умови кредитного договору та норми цивільного законодавства України.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду з огляду на наступне.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст.3 ЦК Украйни).
Тлумачення, як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі №520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22 (провадження №61-5252сво23)).
Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Частиною 3 ст. 1066 ЦК України визначено, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Нормою ч. 1 ст. 1067 ЦК України встановлено, що договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами.
Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.
Користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: 1) надати емітенту інформацію для здійснення контактів у порядку, визначеному договором; 2) зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом; 3) не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; 4) не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції; 5) негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації (частина двадцята статті 38 Закону України «Про платіжні послуги»).
Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №164, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.
У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 зазначено, що: «відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення №223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд дійшов помилкового висновку про вину ОСОБА_1 як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки ОСОБА_1 спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 05 лютого 2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі №552/2819/16-ц (провадження №61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді.
Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи.
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі №127/23496/15-ц (провадження №61-3239св18) зазначено, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та від 11 березня 2015 року №6-16цс15».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі №691/699/16-ц (провадження №61-16504св18) вказано, що: "встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі №127/23496/15-ц (касаційне провадження №61-3239св18) вказану правову позицію підтримав».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі №537/3312/16-ц (провадження №61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, урахувавши застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив з того, ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1, як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 27 липня 2015 року та 30 липня 2015 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 9792 грн.
Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій не урахували порушення відповідачем Умов та правила надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого коштів з його карткового рахунку, оскільки він своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі №766/19614/18 (провадження №61-19350св19) вказано, що: «суди попередніх інстанцій вважали недоведеним те, що ОСОБА_1 ініціював збільшення кредитного ліміту за своїм картковим рахунком, здійснював спірні грошові перекази, а також що про ці операції його було повідомлено у момент їх вчинення.
Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про зупинення нарахування процентів та штрафних санкцій ОСОБА_1 по кредитній картці № НОМЕР_1 на розмір заборгованості 31 712 грн, яка виникла у зв`язку із неправомірним списанням без його волевиявлення кредитних коштів та подальшим нарахуванням на цю суму процентів і штрафних санкцій.
Аналогічна правова позиція викладена у зокрема постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14-ц (провадження №61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14-ц (провадження №61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі №182/3171/16 (провадження №61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі №179/1688/17 (провадження №61-12707св19). Колегія суддів також погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність транзакцій, які були здійснені в період із 02 год 32 хв по 04 год 14 хв 16 квітня 2018 року з використанням платіжної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_2, у зв`язку із чим залишок коштів по цій картці підлягає відновленню.
Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1, не є підставою для відмови у задоволенні позову».
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. [...] Ураховуючи те, що списання коштів відбувалося з рахунку платника за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача - ОСОБА_1, яка підключила на власному телефоні переадресацію на телефон невстановленої особи і тим самим надала можливість володіти інформацією про надіслані паролі, суди зробили обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі №712/4463/16-ц (провадження №61-22267св18)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі №755/19068/15-ц (провадження № 6134341св18) вказано: «судами попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів встановлено, що ОСОБА_1 платіжну карту не втрачала, ПІН та іншу інформацію, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не розголошувала і про несанкіоновані операції невідкладно проінформувала банк. Натомість АТ КБ «Приватбанк», незважаючи на встановлений за картою ліміт на розрахунки в мережі Інтернет у сумі 0 гривень, провів списання коштів з рахунку ОСОБА_1 і після її повідомлення про неправомірність цих операцій не відновив залишок коштів на рахунку. Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що позивач своїми діями або бездіяльністю сприяла втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно застосував до спірних правовідносин статті 1066, 1073 ЦК України, норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» і Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням та дійшов обґрунтованого висновку про обов`язок банка відновити залишок коштів на рахунку ОСОБА_1 з моменту повідомлення нею про здійснення несанкціонованих операцій».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19 (провадження №61-1035св21) зазначено: «емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 ст. 89 ЦПК України).
Як вбачається з наданої виписки по картковому рахунку відкритому на ім`я ОСОБА_1 за період з 19 квітня 2025 року по 18 травня 2025 року, 17 травня 2025 року було здійснено переказ у розмірі 28 000 грн на картку НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 (а.с.зв.58).
Заперечуючи проти позову відповідачка посилалася на те, що жодних дій щодо транзакції 17 травня 2025 року щодо списання грошових коштів у сумі 28 000 грн з її карткового рахунку не здійснювала, про що вчасно повідомила працівників банку та звернулася із заявою до правоохоронних органів (а.с.96-104).
Так, з наданих відповідачкою доказів на підтвердження вказаних обставин вбачається, що 07 травня 2025 року на телефон ОСОБА_1 надійшло від АТ «ОТП Банк» смс повідомлено проте, що картку * НОМЕР_3 перевипущено автоматично, для замовлення пластикової картки надано інструкцію за посиланням.
16 травня 2025 року від АТ «ОТП Банк» на телефон ОСОБА_1 надійшло смс про підтвердження оплати в інтернеті на суму 21 грн із зазначенням паролю.
17 травня 2025 року на телефон ОСОБА_1 надіслано смс повідомлення про те, що здійснено вхід з пристрою Apple iPnone XR до її профілю ОТР Ваnk UA.
Як пояснює відповідачка, у зв`язку з повідомленням 17 травня 2025 року про вхід у її особистий кабінет банка, вона відразу зателефонувала на гарячу лінію, де їй було повідомлено, що з її картки знято (переведено) - 28 000 грн та перенесено на кредит (розстрочка) - 10 000 грн, списання було здійснено в результаті шахрайських дій невідомих осіб, щодо операції з перенесення на кредит (розстрочку) 10 000 грн не змогли пояснити яким чином без верифікації та підтвердження особи таке можливе.
В той же день, 17 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до відділу поліції №1 Одеського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якій повідомила про списання з її рахунку грошових коштів, на яку 26 травня 2025 року було надано відповідь про подальші дії для вирішення цього питання, а саме звернення із заявою до банківської установи.
У зв`язку з чим, 19 травня 2025 року відповідачка звернулася до керуючого регіонального відділення АТ «ОТП Банк» в м. Одеса із заявою в якій просила службу безпеки розібратися щодо списання з її рахунку грошових коштів, яка того ж дня була прийнята та зареєстрована позивачем.
Між тим, відповіді на вказану заяву від Банку ОСОБА_1 не отримала та жодних дій для з`ясування вказаного питання працівниками АТ «ОТП Банк» вчинено не було.
Отже, Банком за заявою ОСОБА_1 не було проведено службове розслідування та не встановлено, яким чином відбулося спірне списання грошових коштів та яким чином проводилася ідентифікація даних ОСОБА_1 з метою здійснення нею операції з перерахування 28 000 грн 17 травня 2025 року.
Повторно ОСОБА_1 звернулася із заявою (повідомлення) про кримінальне правопорушення за ч.4 ст. 190 КК України до ГУ Національної поліції в Одеській області 11 серпня 2025 року. 
Отже, наведене свідчить, що відразу після виявлення несанкціонованих переказів коштів, відповідачка вчасно зверталась до АТ «ОТП Банк» та правоохоронних органів, що беззаперечно підтверджує відсутність її волі на отримання кредитних коштів для власних цілей.
До того ж, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтвердили, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, щодо зняття грошових коштів з її карткового рахунку.
Також слід зазначити, що згідно виписки по рахунку ОСОБА_1 за розрахунковий період з 19 травня 2025 року по 07 листопада 2025 року здійснювалося лише нарахування та списання відсотків, що не свідчить про користування кредитними коштами саме відповідачкою. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що: саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у знятті, перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як зняття коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
За такого, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів, враховуючи вищевказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшла висновку про несанкціоноване списання грошових коштів з рахунку відповідачки та, що саме відповідач, як надавач платіжних послуг, зобов`язаний вживати розумних заходів безпеки, щодо виконуваних платіжних операцій та збереження грошових коштів на рахунку клієнта, а тому відсутні правові підстави для задоволенню позову.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог АТ «ОТП Банк», оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази отримання та користування ОСОБА_1 кредитними коштами, про стягнення яких було заявлено позивачем.
За таких обставин рішення суду на підставі п. 1, 2 чт. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухвалення у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
За такого, з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню 3 194,88 грн судового за перегляд справи в апеляційній інстанції.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Корхом Євгеном Васильовичем задовольнити.
Рішення Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «ОТП Банк» (ЄДРПОУ 21685166) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 3 194,88 грн судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова 

Повний текст складено 05 червня 2026 року.