Справа № 203/780/25 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І. 
Провадження № 22-ц/811/4399/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий - суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.;
за участю секретаря Костюк С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 18 листопада 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1  звернувся до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітнього сина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що сторони у шлюбі не перебували і після народження сина від фактичних шлюбних відносин між сторонами відповідачка залишила малолітнього сина та виїхала за межі Україна, однак згодом повернулась і проживає у Львівській області, а отриманні при народженні дитини кошти витратила на власні потреби. 
Позивач зазначав, що закінчив Київський НАВС України, пройшов конкурсний відбір у поліцію, проте знаходиться в кадровому резерві ГУНП у Кіровоградській області, оскільки один утримує малолітнього сина. Також зазначав, у липні 2022 року він разом із сином переїхав у м. Кропивницький, де на той час проживав його батько ОСОБА_4 у приватному будинку. 29.07.2024 року позивач був мобілізований до Збройних Сил України.
Стверджував, що відповідачка не цікавиться сином, який проживає з позивачем та перебуває на його утриманні, не бере участі у його вихованні, не навідує дитину, має заборгованість зі сплати аліментів. 
Зазаначалося, що спеціалістами управління у справах дітей при Кропивницькій міській раді проведено обстеження умов проживання дитини, порушень не виявлено, умови проживання малолітнього сина контролюють фахівці територіального центру Подільського району м. Кропивницький. На думку позивача, підтвердження того, що він утримує малолітню дитину, є надання останньому ІНФОРМАЦІЯ_2 відстрочки від мобілізації. Зазначалося, що син зараз проживає із батьком позивача, ОСОБА_4 . В березні 2024 року будинок в м. Світловодськ, де проживав його син, був пошкоджений під час ракетного удару, внаслідок чого дитина зазнала психічної травми, має затримку в психомовному розвитку (а.с. 166-170).

10 квітня 2025 року ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська справу було передано за територіальною підсудністю до Сихівського районного суду міста Львова - за ніби-то фактичним місцем проживання відповідачки (а.с. 32).
Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 18 листопада 2025 року, що оскаржується, у задоволенні позову відмовлено. 
Ухвалено попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити своє ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Покладено на Виконавчий комітет Світловодської міської ради, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 166-170).

Дане рішення оскаржив позивач.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та на невідповідність висновків суду обставинам справи (а.с. 174-179).

В ході апеляційного розгляду справи апелянт надіслав до суду клопотання про апеляційний розгляд справи за його відсутності («у зв`язку із занятістю у військовій службі»), а також про те, що він, як позовні вимоги, так і доводи апеляційної скарги підтримує (а.с. 250).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);
- обставини, встановлені рішенням суду у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82).

Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків (одного з батьків) батьківських прав, а у роз`ясненнях, які містяться у п.п. 15 і 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» (з наступними змінами і доповненнями), звернуто увагу судів на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.
На позови про позбавлення батьківських прав поширюються положення статті 27 ЦПК України, якою визначено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з наявної у матеріалах справи інформації з Єдиного державного демографічного реєстру, станом на 18.03.2025 року ОСОБА_2 залишалася (з 05.04.2021 року) зареєстрованою у місті Селидове Покровського району Донецької області (а.с. 23), тобто - на час звернення до суду з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав (04.02.2025 року) дана справа була підсудною Селидівському міському суду Донецької області.

Однак, у зв`язку з початком 24.02.2022 року збройної агресії російської федерації проти України та наближенням лінії фронту до деяких населених пунктів Донецької області і оголошенням примусової евакуації з них, Вища рада правосуддя з 02.09.2022 року змінила територіальну підсудність справ Селидівського міського суду Донецької області шляхом їх передачі Кіровському районному суду міста Дніпропетровська.

Таким чином, 04.02.2025 року позивач вправі був звернутися з даним позовом до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська, хоча ні він, ні відповідачка, ні їхня спільна дитина на території міста Дніпра і не проживали.

10 квітня 2025 року ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська справу було передано за територіальною підсудністю до Сихівського районного суду міста Львова - за ніби-то фактичним місцем проживання (з 01.11.2022 року) відповідачки: дана інформація була наведеною у відповіді Міністерства соціальної політики України від 01.04.2025 року на запит згаданого суду (а.с. 31, 32).
Однак, вся кореспонденція, надіслана судами (як першої, так і апеляційної інстанцій) за адресою, вказаною у згаданій вище відповіді Міністерства соціальної політики України від 01.04.2025 року на запит суду, повернулася до судів без вручення її адресату і з довідками пошти про відсутність відповідачки за зазначеною адресою.
В той же час, як вбачається з доводів позовної заяви (а також і апеляційної скарги), по наявній у позивача інформації відповідачка знаходилася на території України.

Виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а також за відсутності будь-яких доказів того, що відповідачці хоча б відомо про позов до неї про позбавлення її батьківських прав, у суду першої інстанції були відсутніми правові підстави для задоволення цього позову.

І лише в ході апеляційного провадження у справі (18.03.2026 року) позивачем було подано до суду клопотання про витребування від Державної прикордонної служби України інформації про перетин відповідачкою державного кордону України (а.с. 208-209), яке судом апеляційної інстанції було задоволеним та ухвалою суду від 30.03.2026 року таку інформацію було витребувано (а.с. 226-227).

Як вбачається з отриманої Львівським апеляційним судом відповіді з Державної прикордонної служби України від 31.03.2026 року, вперше відповідачка  ОСОБА_2 виїхала за межі України ще 06.06.2022 року, після цього мали місце її заїзди на територію України тривалістю від декількох годин (19.07.2022 року) до декількох днів, а 04.03.2023 року вона в черговий раз залишила територію України і інформація про її повернення на територію України в подальшому є відсутньою (а.с. 231-232). 
Наведене дає підстави для висновку про те, що наявна у згаданій вище відповіді Міністерства соціальної політики України від 01.04.2025 року інформація про фактичне проживання відповідачки з 01.11.2022 року у АДРЕСА_1 (а.с. 31), не відповідає фактичним обставинам справи, однак саме ця інформація стала підставою для передачі даної справи ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 10 квітня 2025 року за територіальною підсудністю до Сихівського районного суду міста Львова, тобто - за місцем, де жодна із сторін спору та їхня малолітня дитина ніколи не проживали та не проживають.

За наведених вище обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог (як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції) про позбавлення батьківських прав стосовно малолітньої дитини, пред`явлених до відповідачки, яка тривалий період часу (щонайпізніше - з 04.03.2023 року) взагалі на території України не перебуває і місце перебування якої невідомо - судом, на територіальній юрисдикції якого жодна із сторін спору та їхня малолітня дитина ніколи не проживали та не проживають.

В той же час, на переконання колегії суддів, наведене вище не позбавляє позивача можливості звернення до суду повторно - з аналогічними позовними вимогами, однак - з дотриманням правил підсудності, які передбачені частинами 9 (10) та/або 17 статті 28 ЦПК України, а також (у відповідності до частини 4 статті 82 ЦПК України) - з урахуванням обставин, встановлених судовим рішенням на підсумками апеляційного розгляду даної справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сихівського районного суду міста Львова від 18 листопада 2025 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 11 травня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.