ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" квітня 2026 р. Справа№ 910/3462/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Ткаченка Б.О.
суддів: Гаврилюка О.М. 
Суліма В.В. 

за участю секретаря судового засідання Мовчан А.Б.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 23.04.2026:

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025
у справі №910/3462/25 (суддя - Ломака В.С.)
за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:
1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Світло"
2. ОСОБА_3 
про визнання договору удаваним, розірвання договору, повернення частки у статутному капіталі, визначення часток у статутному капіталі,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог
ОСОБА_2 (надалі також- позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (надалі також - відповідач, скаржник) про:
- визнання удаваним укладеного між сторонами договору дарування від 30.01.2014 року (далі - Договір) (включаючи додаткову угоду від 30.01.2014 року (далі - Додаткова угода)) частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Світло" (далі - Товариство) (код ЄДРПОУ 03594342) вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % статутного капіталу Товариства, та визнати Договір (включаючи Додаткову угоду) договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % його статутного капіталу;
- розірвання договору купівлі-продажу частки від 30.01.2014 року в статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % його статутного капіталу;
- повернення позивачу частки у статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % статутного капіталу Товариства;
- визначення частки позивача у статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % статутного капіталу, визначити розмір статутного капіталу Товариства у розмірі 2 000 000,00 грн., визначити розмір частки учасника ОСОБА_3 у статутному капіталі Товариства у розмірі 1 280 000,00 грн., що складає 64 % статутного капіталу Товариства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у справі №910/3462/25 у задоволені позову відмовлено.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що обставини даної справи свідчать про удаваність оспорюваного правочину з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства, який сторони насправді вчинили (з урахуванням підписання Договору та укладенням між ними у той же день Додаткової угоди). Отже, спірні відносини за Договором (з урахуванням Додаткової угоди до нього, яка є невід`ємною частиною цього правочину) у даній справі регулюються правилами щодо правочину купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства.
Водночас, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач звернувся з даним позовом поза межами встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 по справі №910/3462/25 частково. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 по справі №910/3462/25, в іншій частині залишити без змін. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
- ОСОБА_1 не погодився з фактом укладення між сторонами Додаткової угоди з огляду на відсутність у відповідача оригіналу цього правочину; 
- рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 у справі № 910/1681/15-г за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 і Товариства, про визнання Договору удаваним та переведення прав та обов`язків покупця (залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 27.01.2016), встановлено той факт, що учасниками цієї справи не надано належних та допустимих доказів щодо встановлення обов`язку ОСОБА_1 вчинити по відношенню до відповідача будь-які дії майнового чи немайнового характеру, у зв`язку з чим відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_3 .
- при укладенні Договору сторони керувалися вільним волевиявленням і жодна з них не мала на меті виникнення інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені цим правочином, а позивачем не надано жодних доказів на підтвердження настання у відповідача обов`язку з оплати вартості відчуженої йому частки у статутному капіталі Товариства.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 
16.12.2025 через відділ документального забезпечення від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що відсутність у відповідача оригіналу Додаткової угоди не свідчить про її не підписання ОСОБА_1 . Також позивач вказав, що встановлені судами у справі № 910/1681/15-г обставини не є преюдиціальними для даного спору, оскільки у вищенаведеній справі взагалі не досліджувалася Додаткова угода, якою фактично змінено правову природу самого Договору.
11.02.2026 через відділ документального забезпечення від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, до яких долучено нові докази.
01.04.2026 через відділ документального забезпечення від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, до яких долучено нові докази.
01.04.2026 через відділ документального забезпечення від відповідача надійшло клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої та технічної експертиз.
14.04.2026 через відділ документального забезпечення від ОСОБА_3 надійшли заперення проти призначення у справі №910/3462/25 експертизи.
15.04.2026 через відділ документального забезпечення від позивача надійшли додаткові пояснення.
Колегія суддів зазначає, що п.2 ухвали Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 роз`яснено сторонам право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання через Електронний суд протягом п`ятнадцяти днів з отримання (обізнаності) ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Також п.2 ухвали Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 попереджено учасників справи, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду у відповідності до ч. 2 ст. 207 ГПК України.
Зважаючи на вищевикладене, письмові пояснення з доданими новими доказами, клопотання про призначення у справі експертизи від 11.02.2026, 01.04.2026, 14.04.2026 та 15.04.2026 залишаються колегією суддів без розгляду.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Гаврилюка О.М., Майданевича А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/3462/25.
23.10.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/3462/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у справі №910/3462/25 залишено без руху. Роз`яснено скаржнику, що протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути вказані недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у розмірі 12 122 грн.
11.11.2025 від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків до якої долучено докази оплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2025 у справі №910/2524/25. Призначено до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 по справі №910/3462/25 на 15.01.2026.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2026, у зв`язку із перебуванням судді Майданевича А.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Згідно з протоколом повторного розподілу справи між суддями від 14.01.2026, для розгляду справи №910/3462/25 визначено колегію суддів у складі: Ткаченко Б.О.- головуючий суддя, судді: Гаврилюк О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 прийнято справу №910/3462/25 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Ткаченко Б.О.- головуючий суддя, судді: Гаврилюк О.М., Сулім В.В. Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у справі №910/3462/25 призначено на 12.02.2026.
Судові засідання неодноразово відкладались у звязку із неявкою учасників апеляційного провадження.

Позиції учасників справи, явка представників сторін у судове засідання 
Представник відповідача та третьої оосби-2 з`явилися у судове засідання 23.04.2026 та надали свої пояснення по суті апеляційної скарги.
Інші учасники апеляційного провадження у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 30.01.2014 між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний) був укладений Договір, за умовами якого дарувальник безоплатно передає обдаровуваному у власність, а обдаровуваний приймає у власність частку у статутному капіталі Товариства вартістю 720 000 (сімсот двадцять тисяч) грн. 00 коп., що складає 36 % (тридцять шість відсотків) статутного капіталу Товариства.
Згідно з пунктом 1.2 Договору частка у статутному капіталі Товариства, що дарується за цим Договором, є повністю оплаченою дарувальником і належить йому на підставі статуту Товариства.
Обдаровуваний приймає частку Товариства в момент підписання цього Договору (пункт 1.4 Договору).
Відповідно до пункту 1.4 Договору право власності обдаровуваного на частку в статутному капіталі Товариства, що дарується за цим Договором, виникає з моменту укладення і підписання сторонами даного Договору.
Пунктом 1.5 Договору передбачено, що на його укладення надана згода дружини дарувальника та дружини обдаровуваного, викладена у розділі 2 цього Договору.
За умовами пункту 3.1 цього правочину останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами.
Обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі вимоги, позивач посилався на те, що одночасно з підписанням Договору сторони 30.01.2014 року уклали Додаткову угоду до нього, в якій погодили, що після набуття обдаровуваним права власності на часту в статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % статутного капіталу Товариства, обдаровуваний зобов`язаний повідомити про це Товариство та ініціювати свій вступ до Товариства.
За умовами пункту 2 Додаткової угоди обдаровуваний зобов`язаний поставити перед Товариством та його учасниками питання щодо реальної вартості частки, яку обдаровуваний отримав у дар від дарувальника за Договором.
Згідно з пунктом 3 Додаткової угоди після визначення реальної вартості частки Товариства, яку обдаровуваний отримав у дар від дарувальника за Договором, обдаровуваний зобов`язується компенсувати дарувальнику вартість цієї частки шляхом її оплати.
Вищенаведений Договір, а також Додаткова угода підписані позивачем та відповідачем.
Судом враховано, що у заявах по суті справи відповідач не заперечував підписання ним Договору, проте не погоджувався з фактом укладення Додаткової угоди, посилаючись на відсутність в нього оригіналу цієї додаткової угоди та зміст заяви свідка ОСОБА_1 , долученої до відзиву. Однак, ні представник відповідача, ні ОСОБА_1 особисто не посилалися на безпосереднє підроблення підпису відповідача в Додатковій угоді, а також ні у наведених заявах по суті справи, ні в інших окремих заявах з процесуальних питань не заявляли клопотання про призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи для встановлення дійcних обставин підписання/не підписання відповідачем Додаткової угоди, що свідчить про недоведеність відповідних посилань ОСОБА_1 .
ОСОБА_2 вказував, що укладенням Додаткової угоди сторони повністю змінили сутність і умови Договору, який фактично є удаваним та вчиненим сторонами для приховування іншого договору - договору купівлі-продажу в кредит (з відстроченням платежу). Оскільки відповідач був належним чином повідомлений та обізнаний про необхідність виконання своїх грошових зобов`язань за вищенаведеним договором купівлі-продажу частки (удаваним договором дарування), проте не виконав таких грошових зобов`язань у встановлений строк, допустивши істотне порушення умов цього правочину, у позивача виникло право вимагати повернення неоплаченого товару (відчуженої частки у статутному капіталі Товариства).
Зважаючи на викладені обставини, ОСОБА_2 звернуся до господарського суду міста Києва з вимогами про визнання удаваним укладеного між сторонами Договору (включаючи Додаткову угоду) та визнати Договір (включаючи Додаткову угоду) договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % його статутного капіталу. Крім того, позивач просив суд розірвати відповідний договір купівлі-продажу частки від 30.01.2014 року та повернути йому частку в статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % статутного капіталу Товариства, а також визначити частку позивача в статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % статутного капіталу, визначити розмір статутного капіталу Товариства в розмірі 2 000 000,00 грн., визначити розмір частки учасника ОСОБА_3 у статутному капіталі Товариства у розмірі 1 280 000,00 грн., що складає 64 % статутного капіталу Товариства.

Межі, мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 
Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За умовами статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.
Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.
Тому доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо).
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У той же час статтею 717 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Договір дарування, як і договір купівлі-продажу мають споріднену правову спрямованість - передачу відповідного майна у власність іншої особи. Основною ознакою договору дарування є передача майна у власність обдаровуваного саме на безоплатній основі. Натомість відносини купівлі-продажу передбачають передачу відповідного майна у власність іншої особи на оплатній основі.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2019 року в справі № 909/1294/15 зазначив, що правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин.
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Суд, розглядаючи питання щодо удаваності правочину, має встановити мотиви передачі в дар майна, зокрема у випадках коли дарувальник та обдаровуваний не перебувають у родинних відносинах.
Згідно з частиною 1 статті 202, частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.
За приписами статті 53 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на 30.01.2014 року) учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. 
Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. 
Учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток, якщо статутом товариства чи домовленістю між учасниками не встановлений інший порядок здійснення цього права. Купівля здійснюється за ціною та на інших умовах, на яких частка (її частина) пропонувалася для продажу третім особам. Якщо учасники товариства не скористаються своїм переважним правом протягом місяця з дня повідомлення про намір учасника продати частку (її частину) або протягом іншого строку, встановленого статутом товариства чи домовленістю між його учасниками, частка (її частина) учасника може бути відчужена третій особі.
Суд констатує, що власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Водночас, якщо законодавством передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна, то власник майна, який вчинив правочин дарування, має довести розумні мотиви такого правочину. За відсутності таких мотивів (зокрема, у випадку дарування майна, яке має значну вартість, сторонній особі) правочин може бути визнаний судом удаваним.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.02.2022 у справі № 922/2182/21, від 03.11.2022 у справі № 912/3747/20.
Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Суд також зазначає, що у пунктах 1-3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Разом із тим, колегія суддів констатує, що матеріали справи не містять, а скаржником не надано доказів на підтвердження розумних мотивів укладення договору дарування частки у статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн. (тобто майна, яке має значну вартість), а також наявності будь-якого економічного сенсу в безоплатній передачі позивачем відповідачу наведеного майна. Відповідачем не надано й доказів та не зазначено колегії суддів доводів, які свідчать про наявність між сторонами дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити вчинення такого одностороннього безоплатного правочину.
Якщо тлумачити дії сторін як правочин щодо дарування, то це означало б, що позивач раптово, без будь-якого економічного обґрунтування та власного інтересу вирішив значно погіршити своє становище; у такому випадку права й обов`язки сторін договору виглядали б вочевидь непропорційно.
Зазначені обставини свідчать про удаваність оспорюваного правочину з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства, який сторони насправді вчинили (з урахуванням підписання Договору та укладенням між ними у той же день Додаткової угоди). Отже, спірні відносини за Договором (з урахуванням Додаткової угоди до нього, яка є невід`ємною частиною цього правочину) у даній справі регулюються правилами щодо правочину купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства.
При цьому, необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень у господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять до предмета доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (постанови Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 року в справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 року в справі № 915/641/18).
Як зазначалось колегією суддів вище, що заперечуючи проти задоволення вимог, скаржник посилався на те, що рішенням від 22.06.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 27.01.2016 у справі № 910/1681/15-г за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 та Товариства, про визнання Договору удаваним, господарський суд міста Києва відмовив у задоволенні позову. 
Надаючи правову оцінку даним доводам скаржника, колегія суддів зазначає, що зі змісту судових рішень у вищенаведеній справі вбачається, що суди виходили з того, що позивач у справі № 910/1681/15-г ( ОСОБА_3 ) на підтвердження своїх доводів не надав належних та допустимих доказів щодо встановлення обов`язку ОСОБА_1 вчинити по відношенню до ОСОБА_2 будь-яких дій майнового чи немайнового характеру.
У той же час, учасниками справи № 910/1681/15-г не подавалася, а судами під час розгляду означеної справи не досліджувалася Додаткова угода до Договору, якою передбачений обов`язок ОСОБА_1 поставити перед Товариством та його учасниками питання щодо реальної вартості частки, яку обдаровуваний отримав у дар від дарувальника, та після визначення її реальної вартості компенсувати дарувальнику таку вартість шляхом її оплати.
Не спростовують відповідних вимог позивача про визнання удаваним Договору й посилання ОСОБА_1 на постановлення Солом`янським районним судом міста Києва 19.03.2025 року ухвали про залишення без розгляду позову ОСОБА_4 (дружини ОСОБА_2 ) до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 30.01.2014 року, а також на постановлення господарським судом міста Києва 21.10.2022 ухвали про відмову у відкритті провадження у справі № 910/10431/22 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування від 30.01.2014, визнання недійсним рішення, оформленого протоколом від 04.03.2014 № 04/03/14, визнання протиправним і скасування рішення від 12.03.2014 року.
Суд зазначає, що одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає у тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 року в справі № 902/761/18, від 20.08.2020 року в справі № 914/1680/18.
17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду від 16.02.2021 року в справі № 927/645/19).
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 21.12.2020 у справі № 16/401/17, від 16.02.2021 у справі № 927/645/19). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання удаваним укладеного між сторонами договору дарування від 30.01.2014 (включаючи додаткову угоду від 30.01.2014) частки в статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % статутного капіталу Товариства, та визнання цього правочину (включаючи додаткову угоду від 30.01.2014 до нього) договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства.
Разом із тим, у пред`явленому позові ОСОБА_2 просив суд, зокрема, розірвати договір купівлі-продажу частки від 30.01.2014 та повернути позивачу частку в статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % статутного капіталу цієї третьої особи.
В обґрунтування наведених вимог ОСОБА_2 посилався на те, що за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір (з урахуванням Додаткової угоди) є договором купівлі-продажу товару (частки) в кредит, а до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення статті 651 та частини 4 статті 694 Цивільного кодексу України. ОСОБА_2 вказував, що на час подання позовної заяви у даній справі ОСОБА_1 не виконав покладені на нього пунктами 2, 3 Додаткової угоди грошові зобов`язання з компенсації вартості відчуженої на користь відповідача частки у статутному капіталі Товариства шляхом її оплати, у зв`язку з чим у позивача виникло право вимоги розірвання Договору та повернення відповідної частки.
З матеріалів справи вбачається, що у Додатковій угоді до Договору сторони погодили, що після набуття обдаровуваним (відповідачем) права власності на часту в статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % статутного капіталу Товариства, останній зобов`язаний повідомити про це Товариство та ініціювати свій вступ до Товариства. Відповідач зобов`язаний поставити перед Товариством та його учасниками питання щодо реальної вартості частки, яку він отримав у дар від позивача за Договором. Після визначення реальної вартості частки Товариства, яку відповідач отримав у дар від позивача за Договором, відповідач зобов`язується компенсувати ОСОБА_2 вартість цієї частки шляхом її оплати.
Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до положень статті 190 Цивільного кодексу майном як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства.
Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав (частина 2 статті 656 Цивільного кодексу України).
Як було встановлено судом, дійсні правовідносини між сторонами у даній справі виникли на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства.
За загальним правилом, передбаченим частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 916/667/18, глава 54 Цивільного кодексу України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.
Згідно з частиною 4 статті 692 Цивільного кодексу України якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.
Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець, відповідно, також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у встановленому порядку прийняв від позивача частку в статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % статутного капіталу означеної юридичної особи, та став учасником Товариства, що підтверджується, зокрема, відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також не заперечувалося учасниками справи під час її розгляду.
Разом із тим, матеріали справи не містять доказів компенсації відповідачем вартості відчуженої на його користь ОСОБА_2 частки у статутному капіталі Товариства.
Як було зазначено колегією суддів вище, умовами Договору (з урахуванням Додаткової угоди до нього) був передбачений обов`язок відповідача повідомити Товариство про набуття ним права власності на часту в статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % статутного капіталу Товариства, та ініціювати свій вступ до Товариства. Після вчинення цих дій відповідач зобов`язаний поставити перед Товариством та його учасниками питання щодо реальної вартості частки, яку він отримав від позивача за Договором, а після визначення реальної вартості частки Товариства, - компенсувати ОСОБА_2 вартість цієї частки шляхом її оплати.
Однак, як доречно зазначено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, що умовами Договору (з урахуванням Додаткової угоди до нього) не було передбачено конкретної фіксованої ціни товару (частки у статутному капіталі Товариства), а також і конкретного строку (терміну) оплати реальної вартості відчужуваної частки у статутному капіталі Товариства.
Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Згідно з частинами 1, 4 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
За умовами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Разом із тим, право вимагати повернення товару, проданого у кредит та неоплаченого покупцем (на наявність якого посилався позивач), прямо передбачене законом (частина четверта статті 694 Цивільного кодексу України), тому продавець частки у статутному капіталі товариства, яка була продана з відстроченням платежу та не була оплачена покупцем, має право вимагати її повернення.
Аналогічна правова позиція викладена у пункті 58 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів касаційного господарського суду від 07.10.2021 у справі № 925/1382/19 та у подальшому застосована у постанові Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 915/1031/21.
Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у пункті 62 постанови від 07.10.2021 у справі № 925/1382/19 зазначив про те, що правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 року в справі № 916/667/18 про безальтернативність вимог про оплату товару та сплату процентів за користування чужими грошовими коштами як способу захисту порушеного права продавця, який не отримав/не повністю отримав оплату за частку, не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли на підставі договору купівлі-продажу частки у кредит (з відстроченням або розстроченням платежу).
У пункті 89 постанови Верховного Суду від 07.10.2021 року в справі № 925/1382/19 також зазначено, що право вимагати повернення товару, проданого у кредит та неоплаченого покупцем, прямо передбачене законом (частина четверта статті 694 Цивільного кодексу України), тому продавець частки у статутному капіталі товариства, яка була продана в кредит та не була оплачена покупцем, має право вимагати розірвання договору та повернення частки.
Отже, продавець частки у статутному капіталі товариства має право на її повернення у зв`язку з неналежним виконанням покупцем своїх обов`язків з оплати цієї частки лише у випадку продажу такої частки в кредит.
У позовній заяві ОСОБА_2 посилався на те, що за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір (з урахуванням Додаткової угоди до нього) є договором купівлі-продажу товару в кредит (з відстроченням платежу), що наділяє позивача правом, в разі неоплати покупцем проданого товару, вимагати його повернення. 
За умовами частини 1 статті 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.
Колегія суддів звертає увагу на те, що хоча як розстрочення, так і відстрочення платежу за своїм змістом є комерційним кредитом, останні мають суттєві відмінності.
Так, розстрочення платежу передбачає можливість оплати вартості товару частинами за встановленим графіком платежів протягом певного періоду в часі. 
У свою чергу, відстрочення платежу передбачає одноразову сплату конкретної вартості товару в повному обсязі у передбачений договором строк (термін), тобто є відкладенням чи перенесенням виконання обов`язку зі сплати певної суми коштів на новий конкретно визначений строк (термін).
Однак, умовами Договору (з урахуванням Додаткової угоди до нього) не передбачено ні конкретної вартості товару (частки у статутному капіталі Товариства), оплата якої підлягає відстроченню, ні конкретного строку (терміну), на який надається така відстрочка.
Більше того, колегія суддів звертає увагу на імперативні приписи частини 2 статті 694 Цивільного кодексу України, за якими товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу.
Проте з матеріалів справи вбачається, що сторонами у Договорі (Додатковій угод до нього) не було погоджено, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження досягнення між сторонами згоди щодо продажу частки в статутному капіталі Товариства в кредит за цінами, що діяли на день продажу (30.01.2014), що додатково свідчить про відсутність підстав для висновку про продаж спірної частки на умовах кредиту з відстроченням платежу.
За таких обставин, зважаючи на встановлену судом першої інстанції та перевірену колегією суддів відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 4 статті 694 Цивільного кодексу України, слід зазначити, що за загальним правилом відповідно до частини 3 статті 692 Цивільного кодексу України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
У той же час, наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події
За умовами частини 2 наведеної статті Кодексу (в редакції, чинній на час розгляду даної справи) якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Обґрунтовуючи пред`явлені вимоги та вказуючи на настання строку оплати відповідачем відчуженої на його користь частки у статутному капіталі Товариства, позивач вказував на те, що ОСОБА_4 , яка є дружиною ОСОБА_2 та співвласницею вищенаведеної частки у статутному капіталі, листом від 05.03.2020 письмово зверталася до ОСОБА_1 з вимогою у найкоротший час погасити свою заборгованість за набуту відповідачем частку в статутному капіталі Товариства шляхом оплати її реальної вартості. У вказаному листі ОСОБА_4 також просила відповідача протягом 7 робочих днів надати власні письмові пропозиції щодо визначення реальної вартості частки або порядку повернення частки ОСОБА_2 .
Проте, матеріали справи не містять ні належних доказів на підтвердження фактичного звернення дружини позивача (чи самого позивача, який є учасником даної справи) з вищенаведеним листом до ОСОБА_1 (особистого вручення листа відповідачу, здійснення його поштового відправлення на адресу ОСОБА_1 тощо), ні доказів, які підтверджують факт і дату отримання відповідачем цього листа.
Згідно зі статями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.
У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 зазначено, що тлумачення статті 629 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.
Відповідно до положень статті 188 Господарського кодексу України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.
Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.
Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.
У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.
Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.
За приписами частин 1, 2 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Частинами 1-3 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.
У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
Відповідно до частини 4 статті 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Враховуючи відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 4 статті 694 Цивільного кодексу України, а також недоведеність позивачем наявності підстав для розірвання Договору купівлі-продажу частки від 30.01.2014 у статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % його статутного капіталу, внаслідок істотного порушення відповідачем цього правочину, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині вимог про розірвання Договору купівлі-продажу та повернення позивачу частки у статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % статутного капіталу Товариства.
Зважаючи на викладене, не підлягає задоволенню й похідна вимога позивача у справі про визначення частки позивача у статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % статутного капіталу, визначення розміру статутного капіталу Товариства у розмірі 2 000 000,00 грн., визначення розміру частки учасника ОСОБА_3 у статутному капіталі Товариства у розмірі 1 280 000,00 грн., що складає 64 % статутного капіталу Товариства.
У той же час, як вбачається із матеріалів справи, що у заяві від 24.04.2025 відповідач просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності до пред`явлених позивачем вимог та відмовити у задоволенні позову на цій підставі.
Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права (аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17).
З матеріалів справи вбачається та позивачем не заперечувалося, що спірний Договір разом із Додатковою угодою сторони підписали 30.01.2014. Відтак, перебіг трирічного строку позовної давності щодо вимог ОСОБА_2 про визнання удаваним Договору (включаючи Додаткову угоду) та визнання Договору (включаючи Додаткову угоду) договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % його статутного капіталу, розпочався 30.01.2014 та закінчився 30.01.2017.
У той же час, до Господарського суду міста Києва з даним позовом ОСОБА_2 звернувся 18.03.2025 (що підтверджується датою, проставленою на конверті, в якому означений позов надійшов до суду), а відтак позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з наведеними вимогами.
Враховуючи те, що як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечено скаржником у своїй апеляційній скарзі, що перебіг позовної давності щодо вищевказаних вимог закінчився 30.01.2017, тоді як з наведеними вимогами позивач звернувся до Господарського суду міста Києва лише 18.03.2025, тобто поза межами встановленого законом трирічного строку позовної давності, а також беручи до уваги відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження переривання чи зупинення означеного строку (у період з 30.01.2014 по 30.01.2017), суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання удаваним Договору (включаючи Додаткову угоду) та визнання Договору (включаючи Додаткову угоду) договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства вартістю 720 000,00 грн., що складає 36 % його статутного капіталу відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України.
Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваних рішень в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених у апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скаргзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у справі №910/3462/25, за наведених скаржником доводів та в межах апеляційної скарги. 

Розподіл судових витрат
Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у справі №910/3462/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у справі №910/3462/25 - залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за ОСОБА_1 .
4. Матеріали справи №910/3462/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст складено та підписано 05.05.2026. (у зв`язку із перебуванням судді Ткаченка Б.О. у відрядженні)

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко 

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім